ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/11162/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Колос І.Б. і Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Швидак С.В.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гросеріс" - не з`яв., 
відповідача - акціонерного товариства "Банк Січ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Стрюкової Ірини Олександрівни - Козацька О.К. - адвокат (довіреність від 01.10.2024 № 18/2024), 
третя особа-1 -  ОСОБА_1 - не з`яв., 
третя особа-2 -  товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Кемікалс" - не з`яв.,
третя особа-3 - товариство з обмеженою відповідальністю "Ковчег Агро" - не з`яв.,

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гросеріс" (далі - Товариство) 
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 
(суддя Босий В.П.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024
(головуючий - суддя Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А. і Яковлєв М.Л.)
у справі № 910/11162/23
за позовом Товариства
до акціонерного товариства "Банк Січ" (далі - Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Стрюкової Ірини Олександрівни
про стягнення 1 418 201,39 грн. та визнання зобов`язань припиненими,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
1) ОСОБА_1 ;
2) товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Кемікалс",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Ковчег Агро" (далі - ТОВ "Ковчег Агро").

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог

Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Банку в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Стрюкової Ірини Олександрівни про стягнення 1 418  201,39 грн. та визнання зобов`язань припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані нікчемністю кредитного договору від 01.06.2021 №248/21 (далі - Договір), у зв`язку з чим позивач вказував на обов`язок відповідача повернути безпідставно отримані проценти у розмірі 1   418   201,39 грн., а також просив визнати припиненими зобов`язання щодо повернення коштів у розмірі 9 000 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані не обґрунтованістю та не доведенням позовних вимог. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі  Товариство просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.  

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктами 1, 3, 4  частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник зазначає:
- про неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм процесуального права, зокрема, статей 236, 238, 282 ГПК України без урахування висновків щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених    у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 09.02.2023 у справі       № 990/106/22; 
- про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 73, 76-79, 86, 91, 96 ГПК України, статей 207, 1055 Цивільного кодексу України, частини другої статі 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статті 5 Закону України "Про електронні довірчі послуги", статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" в редакції станом на 01.06.2021, статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 1.19-1 статті 1, пунктів 22.1, 22.4, 22.8, 22.9, 22.10 статті 22, пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у подібних правовідносинах;
- про те, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та без належного обґрунтування відхилив клопотання учасника справи про призначення судової експертизи. 

Доводи інших учасників справи

Банк у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність та необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу не надходили. 

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанції у розгляді справи з`ясовано й зазначено, зокрема, таке.

Товариству 01.06.2021 відкрито кредитну лінію в установі Банку на суму                            9 500 000 грн. строком до 31.05.2022, і в цей же день на рахунок Товариства надійшли грошові кошти у зазначеному розмірі.

У подальшому розмір суми кредиту змінювався шляхом часткового погашення Товариством заборгованості та надання нових сум кредиту, на підтвердження чого позивачем долучені до матеріалів справи платіжні доручення за період з 01.06.2021 по 22.02.2022.

Протягом вказаного періоду позивачем сплачувалися на користь Банку проценти за користування кредитними коштами на суму 955 206,39 грн. (платіжні доручення від 15.07.2021 №912, від 16.08.2021 №972, від 15.09.2021 №1018, від 18.10.2021 №1065, від 15.11.2021 №1118, від 15.12.2021 №1195, від 17.01.2022 №3666 та від 15.02.2022 №42) та на суму 462 995 грн. (меморіальний ордер від 23.05.2022 №277497).

За доводами позивача, кредитний договір між сторонами у письмовій формі не укладався, що в силу приписів статті 1055 Цивільного кодексу України свідчить про його нікчемність, а відтак грошові кошти у розмірі 1  418  201,39 грн., сплачені ним як проценти за користування кредитними грошима, є безпідставно набутими і мають бути повернуті Банком на користь Товариства.

Крім того, 23.05.2022 Товариством погашено суму заборгованості у розмірі                 9  000  000 грн., яка утворилася станом на 22.02.2022 на підставі меморіального ордеру від 23.05.2022 №277496, що свідчить про припинення його грошового зобов`язання перед Банком.

Судами попередніх інстанцій не прийняті доводи позивача про те, що Договір не підписаний сторонами, що свідчить про нікчемність такого договору, оскільки відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено належним чином засвідчену копію про надання кредиту на умовах кредитної лінії, який містить підписи уповноважених осіб Товариства та Банку, а також відбитки печаток обох юридичних осіб. Крім того, на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 ТОВ "Ковчег Агро" надало, для огляду у судовому засіданні, оригінал Договору, який містив підписи уповноважених осіб Товариства та Банку, а також відбитки печаток обох юридичних осіб, копію якого долучено судом до матеріалів справи.

Отже, за висновками судів попередніх інстанцій, сторони в частині умов, які стосуються кредитного договору, досягли згоди з усіх його істотних умов; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Крім того, докази проведення розрахунків між сторонами (платіжні доручення, банківські виписки) містять посилання саме на Договір як на підставу сплати грошових коштів, яка вказувалася самим позивачем в призначеннях платежу.

Платіжні доручення про перерахування кредитних коштів та процентів за їх користування, долучені позивачем до позовної заяви, містять відомості щодо рахунків Товариства, які були відкриті на виконання Договору.

Таким чином, твердження позивача про нікчемність Договору, у зв`язку з недотриманням сторонами письмової форми, є безпідставними. 

Що ж до вимоги про повернення сплачених на користь Банку процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 418 201,39 грн., судами зазначено, що у зв`язку з недоведеністю позивачем твердження щодо нікчемності Договору, підстави для застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки сплачені грошові кошти у вигляді процентів за користування кредитом є такими, що перераховані за наявності правової підстави.

Крім того, на підставі рішення Правління Національного банку України від 06.10.2022 №495-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БАНК СІЧ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 07.10.2022 прийнято рішення № 803 "Про початок процедури ліквідації АТ "БАНК СІЧ" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно з зазначеними рішеннями відкликано банківську ліцензію Банку від 22.11.2011 №260, розпочато процедуру ліквідації Банку з 10.10.2022 по 09.10.2025 включно та призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано всі повноваження ліквідатора Банку, визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі з підписанням всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному вказаним законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди  (збитків), зазначеними у частинах п`ятій та десятій статті 52 вказаного Закону, провідному професіоналу з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Стрюковій Ірині Олександрівні строком на 3 роки з 10.10.2022 по 09.10.2025 включно.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Таким чином, навіть за умов доведеності позивачем нікчемності спірного кредитного договору та настання наслідків такої нікчемності у вигляді поновлення сторін у початковому становищі, пред`явлення відповідних майнових кредиторських вимог до Банку мало відбуватися виключно в межах ліквідаційної процедури у відповідності з вимогами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

При цьому, за наявності встановленої законом заборони здійснювати задоволення вимог кредиторів банку під час тимчасової адміністрації та ліквідації, у господарського суду відсутні правові підстави до спонукання відповідача здійснити відповідні дії всупереч забороні, встановленій законом, тому суди попередніх інстанцій  дійшли висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Банку безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 1 418 201,39 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач стверджує про повне виконання ним зобов`язань з повернення на користь Банку грошових коштів у розмірі 9 000 000 грн., у зв`язку з чим просив визнати припиненим таке грошове зобов`язання.

Суди попередніх інстанцій відзначили, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі в розумінні приписів ГПК України докази на підтвердження факту перерахування Товариством на рахунок Банку грошових коштів у розмірі 9 000 000,00 грн. у якості погашення заборгованості за Договором, тому і відмовили у задоволенні позову в даній частині.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження за касаційною скаргою в даній частині у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої  статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;
- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;
- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Причиною спору зі справи стало питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з Банку  безпідставно отриманих процентів у розмірі 1 418  201,39 грн. у зв`язку з нікчемністю кредитного договору (на думку позивача) та визнання припиненими зобов`язання щодо повернення коштів у розмірі 9 000 000 грн. в якості погашення заборгованості за спірним кредитним договором. 

У справі № 227/3760/19-ц (постанова від 26.10.2022) розглядався спір про визнання недійсним договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення. У цій справі спірним питанням була оренда нежитлового приміщення, вважаючи, що це нежитлове приміщення знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Суд апеляційної інстанції, з яким погодився і Верховний Суд,  відмовляючи у задоволенні позову виходив з обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту. 

У справі № 916/3027/21 (постанова від 21.06.2023)  розглядався позов про стягнення 388 323 грн. передоплати за договором поставки, який обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки у спрощений спосіб та на виконання цього договору позивач здійснив попередню оплату товару (будівельного профілю) на загальну суму 388 323,00 грн., однак відповідач не здійснив поставку товару та відмовлявся в добровільному порядку повернути отримані кошти. У цій справі спірним було питання, чи передавав відповідач позивачу будівельний профіль, який був зазначений у рахунках-фактурах відповідача та був оплачений позивачем.

У справі № 990/106/22 (постанова від 09.02.2023) розглядався спір про визнання протиправною бездіяльність Президента України, яка полягала в тому, що Президент України не ухвалює рішення щодо прийняття позивача до громадянства України у розумний строк за рішенням Комісії при Президентові України з питань громадянства  з проєктом указу про прийняття до громадянства України та зобов`язання Президента України розглянути підготовлені Комісією рішення з проєктом указу про прийняття до громадянства України позивача та прийняти рішення за наслідками такого розгляду.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги та аналізу висновків судів попередніх інстанцій Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, які містяться у постановах Верховного Суду у справах №№ 227/3760/19-ц, 916/3027/21, 990/106/22, - не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах не є схожими за матеріально-правовим регулюванням та істотно відмінні (у справі, що розглядається, з одного боку, і в згаданих справах з іншого) за підставами позову і фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним, суб`єктним, об`єктним критеріями.  

Отже, наведена Товариством підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Крім того, касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пунктів 3, 4 частини третьої статті 287 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частинами першою-третьою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання.

Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину.

Нікчемний правочин породжує лише наслідки, пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.

Згідно з приписами ГПК України:
- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя, четверта статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 73);
- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74).

Суди попередніх інстанцій, дослідивши докази на підтвердження чинності Договору, а саме заявки про перерахування кредитних коштів на забезпечення господарської діяльності позивача; проведення розрахунків між сторонами (платіжні доручення, банківські виписки), які містять посилання саме на Договір як на підставу сплати грошових коштів, яка вказувалася самим позивачем в призначеннях платежу, в тому числі платіжні доручення про перерахування кредитних коштів та процентів за їх користування, які містять відомості щодо рахунків Товариства, що були відкриті на виконання Договору та зазначені в пункті 2.1 Договору; дослідивши оригінал Договору, який був наданий Банком для огляду у судовому засіданні; та встановивши, що: 1) відповідно до умов Договору, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов; 2) Договір містить повну інформацію щодо умов кредитування  (про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань); наявність фактів оплати позивачем відсотків за користування кредитом та погашення тіла кредиту, що підтверджується платіжними дорученнями за період 15.07.2021 - 22.02.2024 з призначенням платежів  з посиланням на Договір, - дійшли висновку про укладення Договору відповідно до норм чинного законодавства в письмовій формі та непідтвердження доводів позивача про нікчемність Договору у зв`язку з недотриманням сторонами письмової форми. 

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що враховуючи недоведеність позивачем твердження щодо нікчемності Договору, підстави для застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки сплачені грошові кошти у вигляді процентів за користування кредитом є такими, що перераховані за наявності правової підстави.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 06.10.2022 №495-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БАНК СІЧ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 07.10.2022 прийнято рішення №803 "Про початок процедури ліквідації АТ "БАНК СІЧ" та делегування повноважень ліквідатора банку". За даним  рішенням відкликано банківську ліцензію Банку та  розпочато процедуру ліквідації Банку з 10.10.2022 по 09.10.2025 включно та призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано всі повноваження ліквідатора Банку. 

Відповідно до частин другої та третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. 

Таким чином, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

В силу положень статей Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" після початку процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що навіть за умов доведеності позивачем нікчемності спірного Договору пред`явлення відповідних майнових кредиторських вимог до Банку мало відбуватися виключно в межах ліквідаційної процедури відповідно до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є правомірними, а висновки про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з Банку безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 1 418 201,39 грн., обґрунтованими. 

Верховний Суд зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23.

Суди попередніх інстанцій встановивши відсутність будь-яких належних та допустимих в розумінні приписів ГПК України доказів на підтвердження факту перерахування Товариством на рахунок Банку грошових коштів у розмірі 9  000 000 грн. в якості погашення заборгованості за Договором, дійшли не спростованого доводами касаційної скарги висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання припиненим такого зобов`язання. 

Крім того, Суд  враховує, що судами попередніх інстанцій надано оцінку доказів у справі з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

З огляду на викладене, аргументи скаржника про недослідження всіх наявних у справі доказів та не надання їм оцінки, фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог частини другої  статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Що ж до незгоди Товариства з відхиленням судами попередніх інстанцій його клопотань про призначення судової експертизи, Суд зазначає таке. 

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання Товариства про призначення технічної експертизи документа та комплексної судово-економічної і комп`ютерно-технічної експертизи. 

Відповідно до частини першої статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Таким чином, наведеною нормою передбачено право (а не обв`язок) суду призначати експертизу.

Верховний Суд зауважує, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Суди попередніх інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання Товариства про призначення експертизи навели обґрунтування відхилення його клопотання з посиланням на недоведеність необхідності проведення спеціальних досліджень для вирішення поставлених у клопотаннях питань.

При цьому, міра та обсяг, якими обґрунтовує суд свої мотиви, залежить від характеру рішення і перебуває поза межами перевірки Верховним Судом з огляду на приписи статей 300, 310 та частини другої статті 311 ГПК України.

Крім того, скаржником не доведено необхідності у формуванні висновку Верховного Суду щодо застосування наведених ним у касаційній скарзі норм права у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України повинен під час розгляду справи надати оцінку особливо тим аргументам учасників справи, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

З урахуванням наведеного Судом приймаються доводи, наведені у відзиві Банку на касаційну скаргу, у частині, яка узгоджується з даною постановою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що доводи Товариства викладені у касаційній скарзі на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду, не підтвердилися та не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати

Відповідно до статті 129 ГПК України понесені  Товариством у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору покладаються на Товариство, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями  300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний  Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гросеріс" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 у справі № 910/11162/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гросеріс" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 у справі  № 910/11162/23 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення. 

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024  у справі                                      № 910/11162/23  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                І. Булгакова

Суддя                                                                                 І. Колос

Суддя                                                                                                   Т. Малашенкова