ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року 
м. Київ
cправа №  910/212/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Краснов Є.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
ОГП: Сімаченко А.О.,
відповіда-1: Поліщук М.В.,
відповідача-2: Хажанець В.М., Петровський В.В., Торчило В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка" та Київської міської ради 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 
у справі № 910/212/21
за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави
до: 1) Київської міської ради; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка"
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
Заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - КМР) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська марка» (далі - ТОВ «Українська марка»), в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення КМР від 19.12.2019 №579/8152 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська марка» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва»;
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва, укладений між КМР та ТОВ «Українська марка», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрований в реєстрі 12.06.2020 за № 414.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказане рішення КМР прийнято та оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладено з порушенням вимог законодавства.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 (суддя Данилова М.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 (колегія суддів у складі: Мальченко А.О. - головуючий, Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 19.12.2019 №579/8152 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Українська марка» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва». Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська марка», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрований в реєстрі 12.06.2020 за № 414.
Судами обох інстанцій встановлено, що 24.12.2013 між ПАТ «Радіант» (продавцем) та ТОВ «Українська марка» (покупцем) було укладено два договори купівлі-продажу двох об`єктів нерухомого майна, а саме: Оранжереї (літ. А) загальною площею 594,7 кв.м, та Сараю (літ. Б) загальною площею 15,2 кв.м.
Після набуття ТОВ «Українська марка» у власність вищевказаних об`єктів нерухомого майна за адресою: місто Київ, вул. Лагерна, 28, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, останнє розпочало процедуру відведення земельної ділянки, на якій таке майно знаходиться.
03.05.2018 ТОВ «Українська марка» звернулося до КМР з клопотанням за №К-34111 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 0,65 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом за адресою: м. Київ, вул. Лагерна, 28.
Листом вих. №31 від 04.06.2018 ТОВ «Українська марка» повідомила КМР про замовлення у ТОВ «Геометікс-плюс» виконання робіт з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 15 років для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Лагерній, 28 у Шевченківському районі м. Києва, орієнтовним розміром 0,65 га, про що укладено договір №18/П-19 від 04.06.2018.
Рішенням КМР від 22.02.2018 №319/4383 «Про уточнення назв вулиць та провулків у місті Києві» було уточнено, зокрема, назву вул. Лагерна на вул. Табірна.
На замовлення відповідача-2 ТОВ «Геометікс-плюс» було розроблено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ТОВ «Українська марка» для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі м. Києва, який було погоджено Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу КМР (Київська міська державна адміністрація).
19.12.2019 КМР було прийнято рішення №579/8152 «Про передачу ТОВ «Українська марка» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі м.   Києва».
Між КМР (орендодавець) та ТОВ «Українська марка» (орендар) 12.06.2020 укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кравченко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 414 (далі - договір/оспорюваний договір), за умовами якого (п. 1.1.) орендодавець на підставі рішення КМР від 19.12.2019      №579/8152 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі також - об`єкт оренди), для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом.
У п. 2.1 договору визначено, що об`єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками: кадастровий номер - 8000000000:88:008:0016; місце розташування: вул. Табірна, 28 у Шевченківському районі міста Києва; цільове призначення - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури; категорія земель - землі житлової та громадської забудови; вид використання - для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом;   розмір (площа) 0,6005 га.
Відповідно до п. 3.1 договору останній укладено на 5 (п`ять) років.
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказував на те, що відповідно до пояснювальної записки № ПЗН-3435 від 13.11.2019 до проекту рішення КМР «Про передачу ТОВ «Українська марка» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва» та за інформацією Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 16.11.2020 згідно Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 №806/3381, земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) відноситься до території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина). Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка є територією природно-заповідного фонду, а проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не містить погодження структурного підрозділу Київської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, на думку прокурора, затвердження КМР проекту землеустрою відбулося з порушенням порядку, встановленого ч. ч. 3, 6   ст. 186-1 ЗК України. Крім того, прокурор стверджував, що вказаним проектом землеустрою було змінено категорію спірної земельної ділянки без погодження з Кабінетом Міністрів України. Також посилався на те, що площа земельної ділянки, надана ТОВ «Українська марка» в оренду, майже у 10 разів перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташоване, однак, відповідач-2 міг набути право користування земельною ділянкою не на конкурентних засадах лише для експлуатації та обслуговування вказаних об`єктів нерухомості - оранжереї та сараю, на підставі   ст. 134 ЗК України, а право користування на земельну ділянку, вільну від забудови та ту, що не знаходиться під об`єктами нерухомого майна, ТОВ «Українська марка» могло набути лише на конкурентних засадах. Посилаючись на незаконність рішення КМР від 19.12.2019, на підставі якого в подальшому було укладено оспорюваний договір оренди земельної ділянки, прокурор звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем факту порушення закону під час прийняття КМР спірного рішення та укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки; позивач не надав доказів на підтвердження того факту, що умови договору оренди земельної ділянки суперечать нормам   Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно ТОВ «Українська марка», а тому відповідно до   ст. 134 Земельного кодексу України   така ділянка може бути передана власнику майна без проведення торгів. При цьому суд погодився з позицією відповідача-2 про те, що отримання ним спірної ділянки в оренду в даній конфігурації та площі кореспондує меті реалізації намірів забудови та виконання містобудівних потреб, відповідно до затвердженого Детального плану території, що в свою чергу також спростовує доводи позивача про неправомірність надання у користування земельної ділянки площею більшою, ніж належні ТОВ «Українська марка» на праві власності об`єкти нерухомого майна. Судом враховано висновок експерта за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної експертизи від 22.02.2021, відповідно до якого земельна ділянка у заданій площі та конфігурації є необхідною для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу, а зменшення такої площі призведе до неможливості реалізації намірів забудови спірної земельної ділянки. Крім того суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про віднесення спірної земельної ділянки за функціональним призначенням до території зелених насаджень не відповідає дійсним обставинам справи, а її належність до території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» не підтверджено матеріалами справи.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що на час відчуження об`єкта нерухомості за відповідними договорами купівлі-продажу від 24.12.2013 згідно з чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке розташоване на      спірній земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають. Разом з цим, матеріали справи      не містять жодних доказів оформлення за попереднім власником права власності або права користування земельною ділянкою площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва, в договорах купівлі-продажу від 24.12.2013 також відсутнє посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, що відчужувався відповідачеві-2. За таких підстав, апеляційний суд вважав, що у разі, якщо попереднім власником нерухомого майна не було оформлено права користування земельною ділянкою, положення   ст. 120 ЗК України   та   ст. 377 ЦК України   не можуть застосовуватись  до даних правовідносин, адже земельна ділянка, яка відводиться за рахунок земель, не наданих у власність чи користування, не відноситься до земель, які згідно ч. 2   ст. 134 ЗК України   не підлягають передачі в оренду на конкурентних засадах,  відповідно вона може передаватись в оренду не інакше, як із земельного аукціону. В свою чергу, у проекті землеустрою відсутнє будь-яке обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення земельної ділянки площею 0,6005 га, а тому апеляційний господарський суд дійшов висновку, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належних ТОВ «Українська марка» об`єктів нерухомого майна, передбачає      дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями ст.ст.   134,   135 ЗК України   порядку. Також суд не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що віднесення спірної земельної ділянки за функціональним призначенням до території зелених насаджень не відповідає дійсним обставинам справи, а належність земельної ділянки до території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» не підтверджено матеріалами справи та зазначив, що КМР не мала повноважень вчиняти дії, направлені на зменшення території національного природного парку, оскільки такі дії належать до виключної компетенції Президента України. Відтак, враховуючи надання в оренду земельної ділянки комунальної власності у розмірах, що значно перевищують площу належних ТОВ «Українська марка» об`єктів нерухомого майна та за відсутності належно оформленого права власності чи права користування земельною ділянкою попереднього власника нерухомого майна, надання земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом без проведення аукціону (земельних торгів), а також за відсутності у матеріалах проекту землеустрою погодження структурного підрозділу Київської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, апеляційний суд дійшов висновку про порушення КМР положень ст.ст.   120,   124,   134,   135,   186 ЗК України   при прийнятті рішення від 19.12.2019 №579/8152, відтак вимогу позивача про визнання оспорюваного рішення відповідача-1 незаконним та скасування задовольнив. Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції незаконність рішення КМР від 19.12.2019 №579/8152, на підставі якого між відповідачами було   укладено договір оренди земельної ділянки від 12.06.2020, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача про визнання такого договору недійсним як похідного правочину від зазначеного рішення КМР.
Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, ТОВ "Українська марка" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд апеляційної інстанції, зокрема:
-          застосував до спірних правовідносин положення ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків щодо застосування вказаної норми права, викладеної у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 18.08.2020 у справі № 914/1844/18, від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19;
-          застосував до спірних правовідносин положення абз.1 ч. 3, абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 908/1664/19;
-          здійснив розгляд вказаної справи без урахування висновків Верховного Суду викладених ним під час розгляду аналогічних правовідносин, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18;
-          не застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України на противагу висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 19.01.2021 у справі №925/1133/18, від 24.02.2021 у справі № 905/1241/15, від 17.03.2021 у справі № 913/299/18, у справі № 910/8737/19 від 08.04.2021.
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що вказано вище.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.10.2021 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.12.2021 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 11.11.2021.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 09.11.2021 від Заступника керівника Київської міської прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він вказує на помилковість доводів скаржника, та просить оскаржену постанову залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Також не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Київська міська рада звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що:
-          судом апеляційної інстанції застосовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №925/929/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №698/119/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц: наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва;
-          судом апеляційної інстанції застосовано ст. 377 ЦК України та ч. ч. 1-2 ст. 120 ЗК України з посиланням на висновки Верховного Суду у справі №910/4528/15-г (постанова від 09.02.2018) без урахування висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц щодо подібності правовідносин: справа          №910/4528/15-г          не відповідає критеріям подібності правовідносин щодо умов застосування правових норм (зокрема часу);
-          судом апеляційної інстанції застосовано ч. 2 ст. 134 ЗК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №910/12366/18, постанові від 06.11.2019 у справі №910/23595/17, постанові від 22.03.2018 у справі №910/13129/17: абз.2 ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України не містить вимог щодо майбутньої мети використання земельної ділянки, розташування об`єкта нерухомості на земельній ділянці є достатньою підставою для передачі цієї земельної ділянки без проведення земельних торгів;
-          судом апеляційної інстанції не досліджено та не надано оцінки висновку Головного управління Держгеокадастру у м. Києві про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 31.01.2019 №756, лист №05-05/1607 від 12.01.2011 Держуправління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві (посилання в ДПТ), а також пояснювальну записку №ПЗН-3435 від 13.11.2019 щодо визначення категорії земельної ділянки та належність земельної ділянки до особливо цінних земель, що мало наслідком застосування судом ст.ст. 44, 150 Земельного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про природно- заповідний фонд України».
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що вказано вище.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.10.2021 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.12.2021 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 12.11.2021.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 09.11.2021 від Заступника керівника Київської міської прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він вказує на помилковість доводів скаржника, та просить оскаржену постанову залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.11.2021 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка" про зупинення дії постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №    910/212/21 та зупинено її дію до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.12.2021 зупинено касаційне провадження у справі №910/212/21 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №  925/1133/18 та Великою Палатою Верховного Суду справи №910/5201/19.
Оскільки суддя Міщенко І.С. з 27.03.2022 увільнений від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації (наказ КГС ВС від 26.04.2022 № 10-к) 12.05.2022 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №   910/212/21. Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 12.05.2022 вказані касаційні скарги передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2022 поновлено касаційне провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка" та Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/212/21, прийнято їх до свого провадження та зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18 та Великою Палатою Верховного Суду справи №    910/5201/19.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2024 поновлено провадження у справі № 910/212/21 за касаційними    скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка" та Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 та призначено їх до розгляду на 08.10.2024.
У зв`язку з відрядженням судді Случа О.В. 08.10.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для її розгляду призначено колегію суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Краснов Є.В.
Переглянувши постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. 
Так Київська міська рада зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №925/929/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №698/119/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, а ТОВ «Українська марка» вказує, що суд застосував до спірних правовідносин положення ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 18.08.2020 у справі № 914/1844/18, від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19, від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, від 15.06.2021 у справі № 908/1664/19, та що суд не застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України на противагу висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 19.01.2021 у справі №925/1133/18, від 24.02.2021 у справі № 905/1241/15, від 17.03.2021 у справі № 913/299/18, у справі № 910/8737/19 від 08.04.2021.
Так у справі № 910/212/21 ухвалою від 15.12.2021 було зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №    925/1133/18 та Великою Палатою Верховного Суду справи №910/5201/19, враховуючи, що прокурор, звертаючись з позовом у справі №    910/212/21, визначив Київську міську раду відповідачем у справі, оскільки саме вона вчинила дії, які суперечать інтересам громади, а тому прокурор самостійно подав вказаний позов. Водночас, доводами касаційних скарг Київської міської ради та ТОВ "Українська марка" є посилання на недотримання прокурором процедури, визначеної абзацами 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Одночасно обидва скаржника посилаються на неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №    925/929/19 щодо повноважень органів Держгеокадастру (та прокурора в їх інтересах) на звернення до суду з позовом для реалізації повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх форм власності.
За наслідками розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18 прийнято постанову від 11.06.2024, у якій викладено такі висновки.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст.   1311   Конституції України   в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до   ст. 1 Закону України «Про прокуратуру»   прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені   Конституцією України   функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 ч. 3   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей   6,   7,   13   та   143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень   статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України   (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1-3 ч. 4   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно з ч. 4   ст. 53 ГПК України   прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених   статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 2 ч. 5   ст. 53 ГПК України   у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.   Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 ч. 4   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Частини 3 та 4   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений ч. 4   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену ч. 3   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені   статтею 174 ГПК України.
…Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені ст. 174 або   ст. 226 ГПК України.
Також   Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що помилковим є підхід, за якого у цій категорії справ - справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб - питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом.
Коло відповідачів не може визначатися залежно від того, чи залишиться до кого звертатися з позовом, якщо орган, уповноважений захищати інтереси держави у відповідних правовідносинах, буде визначений прокурором позивачем, навіть якщо цей орган сам спричинив порушення інтересів держави.
Відповідач визначається незалежно від процесуальної позиції інших учасників справи. Відповідачем у господарському судочинстві є особа, до якої звернена вимога позивача, яка своєю чергою спрямована на захист відповідного порушеного права або законного інтересу.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).
У пункті 7.17 постанови від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.
У пункті 10.21 постанови   від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома   статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.20).
Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
…У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).
У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах.
Згідно  з ч. 4 ст. 122 ЗК України   центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
У цьому випадку Держгеокадастр здійснює повноваження як суб`єкт здійснення права державної власності на землю.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1   ст. 386 ЦК України).
При реалізації компетенції уповноваженого представника власника Держгеокадастр, як представник власника, не обмежений у виборі способів захисту порушеного права власності та має керуватись   ст. 16 ЦК України   та ст. 152   ЗК України.
Натомість у правовідносинах, які стосуються порушення речових прав держави чи територіальної громади на земельні ділянки, Держгеокадастр України та його територіальні органи не наділені повноваженнями власника на захист відповідного права державної або комунальної форми власності (крім земель сільськогосподарського призначення державної форми власності).
Відповідно до ч. 1   ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»   міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх   повноважень   у спосіб, що передбачений   Конституцією   та законами України.
Стаття 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»   має загальний характер. Повноваження Держгеокадастру як органу виконавчої влади визначаються відповідними нормативно-правовими актами.
Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»   заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Абзацом 5 ст.   152   ЗК України   передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Відповідно до абзаців 1- 3 п. «а», абз. 1 та 2 п. «б» ч. 1   ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»   до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема:
а) здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням;
б) внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань щодо: приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.
Згідно з абз. 9   ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»   державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Відповідно до пункту 1 Положення   від 14.01.2015 № 15 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Пунктом 51   Положення від 14.01.2015 № 15, зокрема, встановлено що посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Отже, у правовідносинах, що склались у цій справі, Держгеокадастр має виконувати функції державного контролю за використанням та охороною земель. Реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»   визначено дії, які має вчиняти Держгеокажастр, зокрема, у випадку виявлення невідповідності законодавству рішення, прийнятого, зокрема, органом місцевого самоврядування - вносити до цього органу відповідне клопотання.
Водночас ст.   152   ЗК України,   ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51   Положення від 14.01.2015 № 15 також   визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду,   виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель.
Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).
За обставин справи № 925/1133/18, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор. Зважаючи на викладене вище, прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Черкаську міську раду та/або Держгеокадастр.
Узагальнюючи наведені у постанові висновки щодо застосування норм права у справі № 925/1133/18, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Колегія суддів у справі № 910/212/21 відзначає, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності право розпорядження якою належить територіальній громаді міста Києва, а функції власника зазначеної земельної ділянки виконує Київська міська рада, яка повинна діяти в інтересах відповідної територіальної громади. При цьому у разі, якщо орган місцевого самоврядування приймає рішення всупереч закону та інтересам мешканців міста та Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених державних інтересів шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку відповідний орган - Київська міська рада - набуває статусу відповідача.
Спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, не належить до агропромислового комплексу, а відтак,      Держгеокадастр у даному випадку не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.
Таким чином, Держгеокадастр, здійснюючи функції щодо нагляду за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, не наділений правом на звернення до суду з позовами про скасування рішень органу місцевого самоврядування.
Враховуючи наведене, у даному спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а спір належить до передбачених законом випадків, в яких прокурор може звертатися до суду як позивач. При цьому звертаючись із позовом, прокурор наголосив, що його звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час передачі земельної ділянки, яка відноситься до територій парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина), яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства.
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку, що належним позивачем у даній справі є саме прокурор. Викладене вище, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, спростовує доводи скаржників про порушення судами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Що ж до посилання ТОВ «Українська марка» на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, то у ній містяться висновки щодо юрисдикції спору та з приводу припинення права постійного користування земельною ділянкою, а тому правовідносини у вказаній справі та справі № 910/212/21 не є подібними.
Також Київська міська рада вказує на те, що судом апеляційної інстанції застосовано ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України з посиланням на висновки Верховного Суду у справі №910/4528/15-г (постанова від 09.02.2018) без врахування висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц в контексті подібності правовідносин.
Колегія суддів одразу відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків, викладених в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19, оскільки підставою касаційного оскарження судових рішень у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не ухвалі.
Як вбачається з постанови Верховного Суду у справі № 910/4528/15-г, судами попередніх інстанцій було встановлено, що 22.02.2013 товариство звернулось до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовним розміром згідно технічної документації 1 523, 81 кв.м з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку.
18.04.2013 Київською міською радою прийнято рішення №232/9289 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки товариству для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку".
23.10.2013 року Київською міською радою прийнято спірне рішення № 419/9907 "Про передачу ТОВ земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку, відповідно до п. п. 1, 2 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ для будівництва обслуговування та експлуатації житлового будинку та передано у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,1521 га для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013:
"Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу."
Згідно з ч. 1, абз. 2 ч. 2 ст.134 вказаного кодексу у зазначеній редакції, земельні ділянки державної чи    комунальної    власності    або права    на    них (оренда,    суперфіцій,    емфітевзис),    у тому числі з розташованими на них    об`єктами    нерухомого    майна    державної    або комунальної власності, підлягають    продажу    окремими    лотами    на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.    Не    підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи    комунальної    власності    або права на них у разі: розташування на    земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Таким чином, вищевказані норми ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу у відповідній редакції передбачали, що не    підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи    комунальної    власності    або права на них у разі розташування на    земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних    або юридичних осіб, проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків. 
Інших норм чинного на той момент земельного законодавства, які б передбачали вказане виключення для земельних ділянок під таке будівництво, постанови судів апеляційної та касаційної інстанції не містять.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в силу наведених ч.2 ст.124, ч.1 ст.134 та ч.ч.1,2 ст.135 Земельного кодексу в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію,    емфітевзису) під звичайне будівництво житлових будинків підлягали виключно продажу на    земельних       торгах.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку і про те, що в першу чергу товариство в своєму клопотанні від 22.02.2013, а в другу чергу Київська міська рада в спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об`єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку, оскільки отримання права оренди на них, відповідно до вищевказаних норм, мало відбуватися в абсолютно різному порядку.
При цьому, спірне рішення Київської міської ради від 23.10.2013 не містило чіткого зазначення, яка саме частина вищевказаної ділянки (площа, установлені межі, як це передбачено ч.1 ст.79 Земельного кодексу) призначалася та була необхідна саме для розміщення та обслуговування житлового будинку, відповідно до вимог наведеної редакції ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України, ні посилання на землевпорядну документацію, якою визначена така земельна ділянка відповідно до вищевказаних ДБН та СНіП.
За обставинами справи № 910/4528/15-г земельну ділянку було передано для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку. У тій справі Верховний Суд дійшов як раз висновку про те, що відповідачі незаконно об`єднали в одне ціле ділянку як для будівництва так і для експлуатації та обслуговування, оскільки отримання права оренди на них мало відбуватись в різному порядку.
Апеляційний господарський суд у справі № 910/212/21 зазначив, що    оспорюване прокурором рішення КМР прийнято на підставі   ст. 120 ЗК України, тобто у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно.
Суд зазначив, що за змістом   ст. 377 ЦК України   до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.      Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищенаведені норми станом на момент укладання договору купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника       житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені.
Водночас станом на день укладення 24.12.2013 між ПАТ «Радіант», як продавцем, та ТОВ «Українська марка», договорів купівлі-продажу двох об`єктів нерухомого майна, а саме: Оранжереї (літ. А) загальною площею 594,7 кв.м, та Сараю (літ. Б) загальною площею 15,2 кв.м, редакція ст. 377 ЦК України передбачала, що до особи, яка набула право власності на житловий  будинок (крім  багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
В свою чергу, за приписами ч.ч. 1, 2   ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Тобто, як правильно виснував суд апеляційної інстанції, на час відчуження об`єкта нерухомості за відповідними договорами купівлі-продажу від 24.12.2013 згідно з чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке розташоване на      спірній земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.
Разом з цим судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи      не містять жодних доказів оформлення за попереднім власником права власності або права користування земельною ділянкою площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва , в договорах купівлі-продажу від 24.12.2013 також відсутнє посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, що відчужувався відповідачеві-2.
За таких підстав, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у разі, якщо попереднім власником нерухомого майна не було оформлено права користування земельною ділянкою, положення   ст. 120 ЗК України   та   ст. 377 ЦК України   не можуть застосовуватись      до даних правовідносин. При цьому сама обставина відображення ст. 377 ЦК України у іншій редакції до цих правовідносин судом апеляційної інстанції не призвела до помилкового висновку про її неможливість застосування. 
Висновок стосовно того, що якщо у випадку право власності чи право користування на спірну земельну ділянку не було оформлено попереднім власником нерухомого майна, тому у подальшому дійсно не могло виникнути переходу такого права до третьої особи, викладено також у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 910/12366/18 (п. 16).
Відтак, земельна ділянка, яка відводиться за рахунок земель, не наданих у власність чи користування, не відноситься до земель, які згідно ч. 2   ст. 134 ЗК України   не підлягають передачі в оренду на конкурентних засадах,   відповідно вона може передаватись в оренду не інакше, як із земельного аукціону.
Аналогічна правова позиція      наведена в постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі №910/2942/19 та від 01.07.2020 у справі №910/9028/19.
Дійсно, відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована), закріплений у положеннях статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3    квітня 2019 року у справі №    921/158/18).
Водночас за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.
Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19.
Відтак, доводи Київської міської ради стосовно того, що суд апеляційної інстанції застосував ст. 377 ЦК України без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц в контексті подібності правовідносин не знайшли своє підтвердження.
Також суд апеляційної інстанції у справі № 910/212/21 зазначив, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Відтак, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна.
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм  та правил, зокрема, Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 за №44, Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом  Міністерства  охорони здоров`я України від 19.06.1996  N173, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за №379/1404; Державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», затверджених наказом Держбуду України від 18.05.2005 №80, надано чинності наказом Держбуду України від 28.09.2005  №175.
Враховуючи, що у проекті землеустрою відсутнє будь-яке обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення земельної ділянки площею 0,6005 га, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належних ТОВ «Українська марка» об`єктів нерухомого майна, передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями ст.ст. 134, 135 ЗК України порядку.
Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд в постановах від 01.07.2020 у справі №910/9028/19, від 09.04.2020 у справі №910/2942/19 та від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г.
При цьому посилання відповідача-2 на неврахування судом апеляційної інстанції висновку експерта №22/02-21 від 22.02.2021, отриманого за результатами проведення комплексної судової будівельно - технічної експертизи із залученням фахівця в галузі землевпорядних, у якому зазначено, щоу: «Відведення земельної ділянки площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва, переданої ТОВ «Українська марка» в оренду для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом, з урахуванням затвердженого рішенням КМР №1005/4012 від 20.12.2017 Детального плану території, фактичного знаходження на такій ділянці майна ТОВ «Українська марка», а також ескізних намірів забудови такої ділянки, є можливим та необхідним у заданій конфігурації, оскільки на земельній ділянці площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) передбачено будівництво житлового будинку. Таким чином, площа земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) у 6006 м2 необхідна для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими і прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом, передбаченого ДПТ. Відведення ділянки ТОВ «Українська марка» у іншій конфігурації, в тому числі зменшення її площі, призведе до неможливості реалізації намірів забудови, передбачених ДПТ» Верховний Судом відхиляються, оскільки відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того,  спірним рішенням КМР надано земельну ділянку в оренду поза конкурсом не для експлуатації та обслуговування належних відповідачу-2 на праві власності об`єктів нерухомого майна, а для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом.
Разом з тим, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. 
При цьому, як вже було зазначено, матеріали справи   не містять жодних доказів оформлення за попереднім власником права власності або права користування земельною ділянкою площею 0,6005 га (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) по вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва, в договорах купівлі-продажу від 24.12.2013 також відсутнє посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, що відчужувався відповідачеві-2, а відповідна земельна ділянка надавалась в оренду в порядку відведення.
За змістом ч.ч. 1,2 ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів. Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених ч.ч. 2 і 3 ст. 134 цього Кодексу.
Таким чином, в силу наведених положень ч.2 ст.124, ч.1 ст.134 та ч.ч.1,2 ст. 135 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на час винесення оспорюваного рішення) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом підлягали виключно продажу на земельних торгах.
Висновок про те, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належної відповідачу будівлі, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями статей    134,135 ЗК України, викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що надання в оренду земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом у розмірах, що значно перевищують площу належного ТОВ «Українська марка» нерухомого майна та за відсутності належно оформленого права власності чи права користування земельною ділянкою попереднього власника нерухомого майна,  без проведення земельних торгів, свідчить про порушення КМР положень ст.ст. 120, 124, 134, 135 ЗК України при прийнятті оспорюваного рішення.
При цьому Верховним Судом відхиляються посилання скаржника на те, що судом апеляційної інстанції застосовано ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №910/12366/18, у постанові від 06.11.2019 у справі №910/23595/17, у постанові від 22.03.2018 у справі №910/13129/17, оскільки всі ці справи містять різні встановлені обставини, різні предмети спору, а також нормативно-правове регулювання правовідносин, тобто правовідносини у них не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається. 
Водночас у справі № 910/212/21 судом апеляційної інстанції встановлено, що у проекті землеустрою відсутнє будь-яке обґрунтування (з урахуванням будівельних та санітарних норм) необхідності виділення земельної ділянки площею 0,6005 га, а тому отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належних ТОВ «Українська марка» об`єктів нерухомого майна, передбачає   дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями ст.ст.   134,   135 ЗК України   порядку.
При цьому суд апеляційної інстанції досліджував застосування ст. 120 ЗК України до спірних правовідносин виключно тому, що в самому оскаржуваному рішенні Київської міської ради про передачу земельної ділянки в оренду ТОВ «Українська марка» було вказано, що його прийнято на підставі ст. 120 ЗК України.
До того ж спірним рішенням Київської міської ради від 19.12.2019 №579/8152 та укладеним на його підставі договором земельну ділянку надано в оренду поза конкурсом не для експлуатації та обслуговування належних відповідачеві-2 на праві власності об`єктів нерухомого майна, а для будівництва житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом.
При цьому важливим у даному випадку є встановлена судом апеляційної інстанції обставина, що відповідно до пояснювальної записки № ПЗН-3435 від 13.11.2019 до проекту рішення КМР «Про передачу ТОВ «Українська марка» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями торгово-офісного призначення та підземним паркінгом на вул. Табірній, 28 у Шевченківському районі міста Києва» спірна земельна ділянка потрапляє до зеленої зони (існуючий парк - 11 «Нивки», східна частина 44,94 га).
Вказане також підтверджується інформацією, наданою Управлінням екології та природних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) листом від 16.11.2020, у якому зазначено, зокрема, що відповідно до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням КМР від 19.07.2005 №806/3381, земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) відноситься до території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина). Відповідно до даних Містобудівного кадастру м. Києва земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:88:008:0016) за функціональним зонуванням Генерального плану м. Києва відноситься до території зелених насаджень загального користування (існуючі), а згідно планувальних обмежень еколого-містобудівного прогнозу - як природно-заповідний фонд.
Пунктом 6 оспорюваного рішення КМР від 19.12.2020 внесено зміни до Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням КМР від 19.07.2005 №806/3381 (зі змінами і доповненнями) та виключено спірну земельну ділянку, площею 0,6005 га у Шевченківському районі м. Києва з переліку озеленених територій загального користування м. Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам (таблиця 2, Шевченківський район, парки культури і відпочинку, позиція 3 «Нивки», східна частина).
Разом з цим, згідно з п. 11 таб. 23 розділу 6 Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням КМР від 19.07.2005 №806/3381, чинність якої подовжено до 31.12.2020 рішенням КМР №507/8080 від 09.12.2019, територія парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина) відноситься до територій об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з охоронним зобов`язанням від 05.09.2003 № 9-1-4 заповідний об`єкт: парк «Нивки» (східна частина) площею 46,1 га (парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва) загальнодержавного значення Держуправлінням екологічної безпеки в м. Києві передано під охорону землекористувачу - КП УЗН Шевченківського району.
Відповідно до   ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»   межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Заповідний об`єкт: парк «Нивки» (східна частина) площею 46,1 га (парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва) загальнодержавного значення створений, оголошений постановою колегії Держкомітету УРСР по охороні природи від 26.07.1972 № 22.
Межі парку вказано на схематичній карті, яка є окремим додатком до Паспорта заповідного об`єкта, направленого Київській міській прокуратурі листом      Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 16.12.2020.
Таким чином, до встановлення меж парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Нивки» (східна частина) в натурі вони визначаються згідно з проектом його створення.
При цьому, не завершення технічної процедури встановлення меж території парку - пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина), як об`єкта природно-заповідного фонду, не може мати наслідком втрату статусу території такого об`єкта, її знищення та/або можливість передачі третім особам його складових, в даному випадку земельної ділянки.
Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 25.07.2019 у справі № 910/14803/17.
Крім того, з листа Управління екології та природних ресурсів від 25.06.2019 та висновку про розгляд проекту землеустрою від 27.06.2019 №9889/82-19 вбачається, що площа запроектованої для відведення КП УЗН Шевченківського району земельної ділянки під парк «Нивки» (східна частина) складає лише 39,8591 га. Вказані обставини свідчать про вчинення дій щодо фактичної зміни меж об`єкта природно-заповідного фонду.
При цьому, відповідно до   ст. 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»   зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до   статей 51-53 цього Закону   за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Статтею 53 вказаного закону   визначено, що рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Тобто зміна меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення може відбуватися виключно за відповідним рішенням Президента України.
Таким чином, Київська міська рада не мала повноважень вчиняти дії, направлені на зменшення території національного природного парку, оскільки такі дії належать до виключної компетенції Президента України.
Крім того, зміна меж, категорії та скасування статусу територій об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст.ст. 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»   за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, клопотання з експертним висновком щодо необхідності зміни меж парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина) на схвалення до Управління не надходило.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що межі території об`єкта природно-заповідного фонду - парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина) з моменту його створення у встановленому законодавством порядку не змінювались. Разом з тим, оспорюваним рішенням КМР від 19.12.2019 (пунктом 6) межі парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Нивки» (східна частина) фактично було зменшено.
З огляду на відсутність в КМР повноважень вчиняти дії, направлені на зменшення території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина), оскільки такі дії належать до виключної компетенції Президента України, оспорюване рішення КМР від 19.12.2019 прийнято з порушенням положень земельного та природоохоронного законодавства. Разом з тим, оспорюваним рішенням КМР спірну земельну ділянку природно-заповідного призначення віднесено до категорії земель житлової та громадської забудови, однак, матеріали проекту землеустрою не містять інформації щодо погодження зміни цільового призначення земельної ділянки Кабінетом Міністрів України.
Генеральний план міста Києва та Детальний план території відповідно до земельного законодавства не встановлюють категорію земель та види їх цільового використання, а лише визначають функціональне призначення певних територій.
З огляду на те, що спірна земельна ділянка належить до територій парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Нивки» (східна частина), який є об`єктом природно-заповідного фонду, відповідно до земельного та природоохоронного законодавства, на вказаній земельній ділянці заборонено будь-яку діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва завдань і загрожує їх збереженню, у тому числі житлово-громадська забудова таких ділянок.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погодився з доводами прокурора про те, що Київською міською радою незаконно визначено категорію земельної ділянки як землі житлової та громадської забудови.
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 3   ст. 186-1 ЗК України   проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої, зокрема, на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду підлягає погодженню зі структурним підрозділом Київської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Однак, матеріали проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного призначення не містять погодження структурного підрозділу Київської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, у зв`язку з чим затвердження відповідачем-1 проекту землеустрою відбулося з порушенням порядку встановленого ч. ч. 3, 6   ст. 186-1 ЗК України.
Посилання скаржників на не дослідження та не надання оцінки висновку Головного управління Держгеокадастру у м. Києві про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 31.01.2019 №756, лист №05-05/1607 від 12.01.2011 Держуправління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві (посилання в ДПТ), а також пояснювальну записку №ПЗН-3435 від 13.11.2019 щодо визначення категорії земельної ділянки та належність земельної ділянки до особливо цінних земель, що мало наслідком застосування судом ст. ст. 44, 150 Земельного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про природно- заповідний фонд України» (підстав касаційного оскарження, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у касаційній скарзі Київської міської ради), а також на інші докази у справі, які на їх думку спростовують факт належності спірної земельної ділянки до об`єкта природно-заповідного фонду зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою наявних у справі доказів, а також до необхідності переоцінки доказів, проте переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 1 та 2 ст. 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Крім того, відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
За таких обставин недостатніми є доводи про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 ч. 2 ст. 287 ГПК  України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2022 у справі № 902/19/22, від 21.06.2022 у справі № 904/5663/21, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, від 05.11.2020 у справі № 922/3472/19, від 10.11.2020 у справі № 912/441/18, від 19.11.2020 у справі № 912/217/18.
При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували обставини справи без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. 
Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги КМР не спростовують висновків господарського суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій справі. Верховний Суд також констатує, що деякі доводи касаційних скарг стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з положеннями ч. 2 ст. 300 ГПК України. 
Отже, наведена Київською міською радою підстава касаційного оскарження, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цих підстав.
Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Також беручи до уваги, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.11.2021 було  зупинено дію постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №    910/212/21 до закінчення її перегляду в касаційному порядку, дія вказаної постанови підлягає поновленню.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін оскаржену постанову апеляційного господарського суду, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявників касаційних скарг.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська марка" та Київської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі  № 910/212/21 залишити без змін.
Поновити дію постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №   910/212/21.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                       Могил С.К.   
Судді:                                                                                              Волковицька Н.О.
                                                                                                        Краснов Є.В.