ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  916/1329/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С. В. головуючий (доповідач), Баранець О.М., Кібенко О.Р.,
за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
представників учасників справи:
ОСОБА_1 - Смокіна П.О.,
ОСОБА_2 - Тихоши Д.С.,
ТОВ "Авто-Плаза" - не з`явились,
ОСОБА_3 - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 (головуючий суддя - Поліщук Л.В., судді: Богатир К.В., Таран С.В.) та рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 (суддя Лічман Л.В.)
у справі №916/1329/23
за позовом ОСОБА_1 
до 1. ОСОБА_2 ;
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза"
про звернення стягнення на частку в статутному капіталі, визначення розміру частки в статутному капіталі,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про визнання недійсними договорів позики та застави,
за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 
до 1. ОСОБА_2 ;
2. ОСОБА_1 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза",
про визнання недійсними договорів позики та застави,
ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог
1.1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза", в якій просив:
- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 275 000,00 дол. США, що складає еквівалент 10 056 365,00 грн, звернути стягнення на предмет застави - частку ОСОБА_2 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза" (далі - ТОВ "Авто-Плаза") в розмірі 6 000 000,00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_1 ;
- визначити розмір частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 12 000 000,00 грн, що становить 100% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза".
1.2.Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані неповерненням ОСОБА_2 як позичальником частини грошових коштів в сумі 275 000,00 дол. США у строк, встановлений у договорі позики, що забезпечувався договором застави частки у статутному капіталі та договором про задоволення вимог заставодержателя, якими передбачено можливість задоволення вимог ОСОБА_1 за рахунок звернення стягнення на предмет застави (частку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза"). Стосовно позовної вимоги про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі товариства ОСОБА_1 , посилаючись на частину п`яту статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", вказав, що звернення стягнення на предмет застави - частку у статутному капіталі без вирішення питання щодо набуття корпоративних прав учасників у зв`язку із цим та без визначення часток у статутному капіталі товариства не буде ефективним способом судового захисту. Внаслідок звернення стягнення на предмет застави ОСОБА_2 втрачає право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", а ОСОБА_1 набуває його, з огляду на що виникає необхідність визначити новий розмір часток учасників товариства.
1.3. ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків) просив:
- визнати недійсним договір позики від 08.06.2021, укладений між ОСОБА_2 (позичальником) та ОСОБА_1 (позикодавцем);
- визнати недійсним договір застави частки у статутному капіталі від 09.06.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
1.4.Посилаючись на приписи статей 229, 230, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а також частину другу статті 548 ЦК, в якій унормовано, що недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання недійсними договору позики та договору застави, зазначаючи про те, що насправді ОСОБА_2 як покупець та ОСОБА_1 як продавець погодили продаж частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", а оспорювані правочини вчинялись з ініціативи ОСОБА_1 , який у такий спосіб за згодою ОСОБА_2 мав на меті унеможливити придбання частки у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" іншими особами та зменшити податкове навантаження покупця.
1.5. ОСОБА_3 було подано до Господарського суду Одеської області позовну заяву як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якій просила:
- визнати недійсним договір позики від 08.06.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- визнати недійсним договір застави частки у статутному капіталі від 09.06.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
1.6.Підставами для визнання недійсними договору позики та договору застави ОСОБА_3 зазначає те, що: як дружина ОСОБА_2 , не надавала згоду (словесну та/або письмову) своєму чоловіку або ОСОБА_1 на укладення договору позики; будучи введеною в оману, не розуміла справжню мету, з якою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір застави, вважаючи його гарантуванням розрахунку з боку ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу частки ОСОБА_1 .
2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
2.1. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються учасниками ТОВ "Авто-Плаза" з частками в розмірі 50% статутного капіталу товариства у кожного, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
2.2.08.06.2021 між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики (далі - договір позики), відповідно до пункту 1.1 якого позикодавець на положеннях цього договору надає позичальнику суму позики у розмірі 29 214 630,00 грн, що є еквівалентом 1 075 000,00 дол. США за курсом НБУ, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві зазначену в договорі суму грошових коштів (суму позики) частками, а саме: 500 000,00 дол. США в строк до 20.09.2021, 300 000,00 дол. США в строк до 20.12.2021, 275 000,00 дол. США в строк до 14.05.2022.
2.3.Позика, яка є предметом цього договору, передана позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору (пункт 2.1 договору позики).
2.4.За умовами пунктів 3.1, 4.3 договору повернення позики здійснюється в наступному порядку: 500 000,00 дол. США в строк до 20.09.2021, 300 000,00 дол. США в строк до 20.12.2021, 275 000,00 дол. США в строк до 14.05.2022
2.5.У пункті 3.2 договору позики сторони погодили, що у випадку несплати чергового платежу з простроченням більше ніж на 10 днів, строк повернення всієї суми позики, а саме, 1075000,00 дол. США є таким, що настав, а позикодавець набуває право дострокового стягнення всієї суми позики, нарахованих та несплачених відсотків, пені, тощо.
2.6.Позичальник зобов`язується в установлені даним договором строки повернути суму позики в іноземній валюті або в розрахунку з еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент виконання зобов`язання (пункт 4.1 договору позики).
2.7.Повернення позики повинно бути здійснено в м. Херсоні шляхом повернення позикодавцеві грошових коштів готівкою (на підтвердження чого може бути надана власноручно написана розписка) або безготівковим переказом грошових коштів на один з належних позикодавцеві рахунків, з обов`язковим зазначенням призначення платежу: сплата коштів за договором позики від 08.06.2021, або передання одним із позичальників або позичальниками грошових сум у депозит нотаріуса для подальшої їх передачі позикодавцеві (пункт 4.2 договору позики).
2.8.У випадку прострочення сплати чергового платежу, визначеного договором, більше ніж на 10 календарних днів, строк повернення всієї суми позики є таким, що настав, а позикодавець набуває право дострокового стягнення всієї суми позики, нарахованих та несплачених відсотків, пені тощо, а також задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення боргового зобов`язання (пункт 4.4 договору позики).
2.9.Цей договір є чинним з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання сторонами (пункт 5.1 договору позики).
2.10.За умовами пункту 7.4 договору позики цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою залишається у позикодавця, який зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК.
2.11.09.06.2021 між ОСОБА_2 як заставодавцем та ОСОБА_1 як заставодержателем укладено нотаріально посвідчений договір застави частки у статутному капіталі (далі - договір застави), відповідно до пункту 1.1 якого цим договором забезпечується виконання заставодавцем зобов`язань перед заставодержателем, що виникають із договору позики від 08.06.2021, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується повернути позику в розмірі, встановленому пунктом 1.1 договору позики в розмірі 29 214 630,00 грн в строк до 14.05.2022.
2.12.Строки та порядок виконання зобов`язань, що забезпечені відповідно до цього договору, передбачені в договорі позики. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики заставодавець передає в заставу частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", код ЄДРПОУ 32618769, в розмірі 6 000 000,00грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза" (пункт 1.2 договору застави).
2.13.У пункті 1.4 договору застави визначено, що оціночна вартість предмета застави на день укладення цього договору становить 29 214 630,00 грн, з чим сторони погоджуються. Експертна оцінка предмета застави не проводиться та сторонами не вимагається.
2.14.Згідно із пунктом 2.3 договору застави на укладення цього договору надана згода дружини заставодавця ОСОБА_3 , справжність підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С.І. 09.06.2021 за реєстр. №322.
2.15.У пункті 3.1 договору застави сторони погодили, що право застави виникає з моменту підписання цього договору сторонами.
2.16.Обтяження частки у статутному капіталі заставою підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за заявою заставодержателя (пункт 3.2 договору застави).
2.17.У підпункті 4.2.1 пункту 4.2 договору застави сторони передбачили право заставодержателя у разі невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, звернути стягнення на предмет застави у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством.
2.18.Порядок звернення стягнення на предмет застави передбачено у розділі 5 договору застави.
2.19.Зокрема, підставою звернення на предмет застави є порушення боржником/заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою (пункт 5.1 договору застави).
2.20.Відповідно до пункту 5.2 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється шляхом відступлення заставодавцем частки у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" на користь заставодержателя на підставі договору про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки в статутному капіталі з відкладальною умовою, який укладається одночасно з цим договором.
2.21.Звернення стягнення на предмет застави може також здійснюватися в будь-який інший судовий або позасудовий спосіб, передбачений чинним законодавством на розсуд заставодержателя. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється у судовому порядку - за рішенням суду; у позасудовому порядку - на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 5.3 договору застави).
2.22.За рішенням заставодержателя задоволення його вимог може здійснюватись у позасудовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Вибір способу звернення стягнення на предмет застави, в тому числі й способу позасудового порядку звернення стягнення, здійснюється заставодержателем на його розсуд (пункт 5.4 договору застави).
2.23.Крім того, 09.06.2021 між ОСОБА_2 як заставодавцем та ОСОБА_1 , як заставодержателем, укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки у статутному капіталі з відкладальною умовою (надалі - договір про задоволення вимог заставодержателя), відповідно до пункту 1.1 якого заставодавець передає у власність заставодержателя частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Плаза" у розмірі 6 000 000,00 грн, що становить 50% розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза".
2.24.Згідно із пунктом 1.3 договору про задоволення вимог заставодержателя заставодавець гарантує, що на день підписання цього договору він є власником частки у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 50%, що щодо нього відсутні судові спори, що у зв`язку з укладенням цього договору не буде порушено прав та інтересів третіх осіб.
2.25.Право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", переходить до заставодержателя 17.05.2022 у випадку порушення ОСОБА_2 терміну повернення позики до 14.05.2022 заставодержателю в розмірі, встановленому пунктом 1.1 договору позики, або на 11 календарний день після прострочення внесення частки суми позики в строки, визначені пунктами 3.1, 4.3 договору позики. Факт порушення терміну повернення підтверджується оригіналом договору позики, на якому відсутня відмітка про часткове та повне виконання умов договору, а у випадку неможливості надання боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК (пункт 3.2 договору про задоволення вимог заставодержателя).
2.26.Обтяження частки заставодавця у статутному капіталі зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 11.06.2021 за №28983825.
2.27.Позичальник здійснив часткове повернення коштів, отриманих в позику.
Так, ОСОБА_1 підтвердив, що:
-15.07.2021 отримав від ОСОБА_2 2 179 200,00 грн, що є еквівалентом 80 000,00 дол. США за курсом НБУ, в рахунок виконання зобов`язань за договором позики від 08.06.2021, і що залишкова сума заборгованості за вказаним договором позики, що підлягає сплаті в строк до 20.09.2021, складає 11 440 800,00 грн, що є еквівалентом 420 000,00 дол. США за курсом НБУ;
-20.09.2021 отримав від ОСОБА_2 11 201 400,00 грн, що є еквівалентом 420 000,00 дол. США за курсом НБУ, в рахунок виконання зобов`язань за договором позики від 08.06.2021, і що загальна залишкова заборгованість станом на 20.09.2021 за вказаним договором позики складає 15 335 250,00 грн, що є еквівалентом 575 000,00 дол. США за курсом НБУ;
-13.12.2021 отримав від ОСОБА_2 8 100 000,00 грн, що є еквівалентом 300 000,00 дол. США за курсом НБУ, в рахунок виконання зобов`язань за договором позики від 08.06.2021, і що загальна залишкова заборгованість станом на 13.12.2021 за вказаним договором позики складає 7 425 000,00 грн, що є еквівалентом 275 000,00 дол. США за курсом НБУ.
2.28.На підтвердження наведених обставин ОСОБА_1 склав відповідні заяви від 16.07.2021, від 20.09.2021 та від 13.12.2021, справжність підпису на яких посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С.І.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.1.Господарський суд Одеської області рішенням від 13.09.2023 у позові ОСОБА_1 відмовив; у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовив; у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 відмовив.
3.2.Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення 09.06.2021 в договорі застави, з урахуванням договору про задоволення вимог заставодержателя, такого позасудового способу задоволення вимог заставодержателя як набуття ним права власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, належну заставодавцю, не ґрунтувалось на приписах існуючого на той час законодавства. Окрім того, суд зазначив, що позов ОСОБА_1 , який просить звернути стягнення на предмет застави - частку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" шляхом визнання права власності на неї, у будь-якому випадку не відповідає положенням законодавства в частині належного способу захисту порушеного права, адже Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлює можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, а не шляхом визнання права власності обтяжувача на нього.
Враховуючи наведене, господарський суд зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, у зв`язку з чим в її задоволенні, а також у задоволенні похідної вимоги про визначення розміру часток учасників у статутному капіталі товариства ОСОБА_1 відмовив.
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 місцевий господарський суд, з`ясувавши, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що, підписуючи договір позики та договір застави сторони насправді не бажали настання наслідків, обумовлених ними, а також, що ОСОБА_2 помилявся, а ОСОБА_1 ввів свого контрагента в оману щодо обставин, які мають істотне значення, дійшов висновку, що всупереч частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) ОСОБА_2 не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. При цьому суд, проаналізувавши інші обставини справи, вказав, що укладання та виконання договору позики було реальним, і сторони, розуміючи правові наслідки своїх дій, зміст правовідносин, з власної волі набули відповідні права та обов`язки.
У задоволенні позову ОСОБА_3 суд відмовив з огляду на те, що у  відповідності до приписів статті 1046 ЦК, статті 65 Сімейного кодексу України для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Стосовно тверджень ОСОБА_3 про введення її в оману ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , внаслідок чого вона не розуміла справжню мету, з якою між ними укладено договір застави, господарський суд вказав, що, як і у випадку із зустрічним позовом, до позову третьої особи не додано доказів, які підтверджують обставини введення особи в оману. При цьому суд погодився з доводами ОСОБА_1 про те, що, по-перше, ОСОБА_3 надала в присутності нотаріуса згоду на укладення договору застави частки, в якому міститься посилання на договір позики, повідомивши, що укладення цього правочину повністю відповідає інтересам сім`ї, а, по-друге, будучи дієздатною та осудною особою, ОСОБА_3 не могла не розуміти відмінності у правовій природі договорів купівлі-продажу та позики.
3.3.Не погодившись з рішенням Господарського суду Одеської області від 13.09.2023, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами до Південно-західного апеляційного господарського суду. В апеляційному порядку судове рішення місцевого господарського суду, з урахуванням доводів та вимог касаційних скарг, відповідно до статті 269 ГПК, у частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 не переглядалося.
3.4.Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 05.03.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 у справі №916/1329/23 скасував у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалив в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 у справі №916/1329/23 залишив без змін. Виклав резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 у справі №916/1329/23 в наступній редакції: "1.Позов ОСОБА_1 задовольнити. 2.В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 275 000, 00 доларів США, що складає еквівалент 10 056 365,00 гривень, звернути стягнення на предмет застави - частку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 6 000 000, 00 гривень, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_1 ; 3.Визначити розмір частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 12 000 000,00 (дванадцять мільйонів) гривень, що становить 100% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза". 4.У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити. 5.У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 відмовити. 6.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 46 342, 00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. 7.Стягнути з ТОВ "Авто-Плаза" на користь ОСОБА_1 46 342, 00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви".
3.5.Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що: 1) в матеріалах справи відсутні належні докази того, що підписуючи договір позики та договір застави сторони насправді не бажали настання наслідків, обумовлених ними; 2) що ОСОБА_2 помилявся, а ОСОБА_1 ввів свого контрагента в оману щодо обставин, які мають істотне значення; 3) що договір позики вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 
Разом з тим, в частині первісних позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив таке:
- суд першої інстанції, відхиляючи доводи ОСОБА_1 стосовно того, що під час укладання договору застави та договору про задоволення вимог сторони керувались наведеним у статтях 6, 627 ЦК принципом свободи договору, не врахував, що Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у діючій на момент укладення вказаних договорів редакції не містив заборони від відступлення від вимог статті 22 означеного Закону, а отже, зважаючи на свободу договору, сторони могли передбачити спосіб звернення стягнення на заставлене майно шляхом переходу права власності на предмет застави, якщо такий спосіб не суперечить вимогам законодавства, тобто прямо не заборонений;
- при цьому місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні не дійшов висновку про те, що договір застави та договір про задоволення вимог заставодержателя або їх окремі умови є недійсними, а вирішуючи спір, нівелював положення договору, які є чинними, порушив такі ключові принципи цивільного права, як: "свобода договору" (статті 3, 627 ЦК), "договори повинні виконуватися" (стаття 526 ЦК, стаття 173 ГК), та презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК);
- на момент звернення ОСОБА_1 до господарського суду та розгляду справи в суді першої інстанції вже діяли положення статті 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у новій редакції, а тому і застосування вказаної норми має здійснюватись по відношенню до правовідносин, що виникли на момент вирішення спору судом, адже звернення стягнення на предмет застави відбуватиметься на підставі рішення суду, прийнятого у відповідності до закону, діючого в момент його винесення;
- суд першої інстанції, зазначаючи про те, що Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлює можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, а не шляхом визнання права власності обтяжувача на нього, не врахував положення пункту 3.2 договору про задоволення вимог заставодержателя, відповідно до яких право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", переходить до заставодержателя 17.05.2022 у випадку порушення ОСОБА_2 терміну повернення позики до 14.05.2022 заставодержателю в розмірі, встановленому пунктом 1.1 договору позики, або на 11 календарний день після прострочення внесення частки суми позики в строки, визначені пунктами 3.1, 4.3 договору позики.
З матеріалів справи вбачається, що позика була повернута лише частково.
Таким чином, за умовами пункту 3.2 договору про задоволення вимог заставодержателя, на 11 календарний день після прострочення внесення частки суми позики в строки, визначені пунктами 3.1, 4.3 договору позики, до заставодержателя перейшло право власності на частку у статутному капіталі.
Відтак, позивач ОСОБА_1 звернувся із вимогою про визнання права власності вже як власник частки, тобто факт переходу права власності на момент звернення до суду вже відбувся на підставі договору про задоволення вимог заставодержателя, що, з урахуванням обставин цієї справи щодо неповернення відповідачем за первісним позовом частини позики та невизнання останнім існуючого у позивача за первісним позовом права власності на частку, свідчить про можливість застосування статті 392 ЦК та задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави - частку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 6 000 000,00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_1 ;
- внаслідок звернення стягнення на предмет застави, відповідач за первісним позовом втрачає право власності на 50% частки у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", у зв`язку з чим виникає необхідність визначити новий розмір часток учасників, а тому позовна вимога про визначення розміру частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" в розмірі 12 000 000,00 грн, що становить 100% від розміру статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", підлягає задоволенню.
4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи
4.1. ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 та рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 (в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви) у справі №916/1329/23 та прийняти нове рішення, яким (1) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі; (2) зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі: визнати недійсним договір позики від 08.06.2021, укладений між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець); визнати недійсним договір застави частки у статутному капіталі від 09.06.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
4.2.Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК, зазначаючи: 
- про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові у справі №6-63цс13, Верховного Суду викладених в постановах: від 19.06.2019 у справі №758/11743/15-ц (провадження №61-14673св18), від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц (провадження №61-43889св18), від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц (провадження №61-31323св18), від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц, від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц, щодо застосування статей 25, 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", статей 203, 1046, 1048 ЦК;
-  про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частини першої статті 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній до 01.01.2023 ), а саме: (1) щодо можливості звернення стягнення на частку учасника ТОВ відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства до 01.01.2023; (2) щодо отримання подвійного блага у випадку задоволення вимог заставодержателя.
4.3. ОСОБА_1 подав клопотання, в якому просить Суд  закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 в частині перегляду постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 та рішення Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 у справі №916/1329/23 щодо розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 . ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційної скарги не свідчать про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц та від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Оскаржувані висновки судів попередніх інстанцій навпаки - відповідають вищезазначеним висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
4.4. ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову залишити без змін. ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, а правильне застосування норм права апеляційним судом є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду.
5.Позиція Верховного Суду
5.1.Відповідно до частини першої статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.2.Перед Верховним Судом у цій справі постало питання щодо того чи було враховано апеляційним судом висновки Верховного Суду, викладені у постановах, про які зазначає скаржник у касаційній скарзі. Також скаржник просить про формування Верховним Судом наступних висновків: щодо можливості звернення стягнення на частку учасника товариства з обмеженою відповідальністю (далі також ТОВ) відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства до 01.01.2023; щодо отримання подвійного блага у випадку задоволення вимог заставодержателя.
Щодо врахування апеляційним судом висновків про які зазначає скаржник
5.3.У касаційній скарзі скаржник зазначає, що звернення стягнення на предмет застави у позасудовий спосіб не може бути здійснено на підставі судового рішення, в обґрунтування чого зазначає таке: 
"Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на неї за ОСОБА_1 фактично є позасудовим, а не судовим способом захисту порушеного права.
Постановою від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц Верховний Суд залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено в позові про звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі у власність позивачеві та зобов`язання вчинити дії. Верховний Суд погодився з висновком про те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет застави є неприйнятним, оскільки передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність позивачеві є позасудовим способом звернення стягнення на заставлене майно.
Постановою від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц Верховний Суд залишив без змін рішення та постанову судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави шляхом передання у власність. Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність позивачеві є позасудовим способом звернення стягнення на заставлене майно.
Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати у справі №645/6151/15-ц.".
5.4.Скаржник також посилається на постанову Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №758/11743/15-ц, в якій міститься висновок про те, що позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не може здійснюватися за рішенням суду.
5.5.Однак, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, колегія суддів зазначає, що правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №758/11743/15-ц, від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц, від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц, є неактуальною, внаслідок відступлення від неї відповідно до мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц.
5.6.Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц, зокрема, зазначила, що використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в судовому порядку може застосуватися позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
5.7.Доводи скаржника про те, що правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц, від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц, міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц спростовуються змістом останньої, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду лише процитувала висновок, подібний до того, що міститься у згаданих постановах та відступила від нього, а не погодилася з ним.
5.8.Колегія суддів враховує, що у тексті постанови від 13.07.2022 у справі №645/6151/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку, що міститься у постанові  Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №758/11743/15-ц, однак, не зазначала про відступ від подібних висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц, від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц.
5.9.Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
5.10.Відтак хоча Велика Палата Верховного Суду безпосередньо не зазначала про відступлення від висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №404/2557/16-ц та від 25.04.2019 у справі №523/8653/15-ц, такі висновки не підлягали врахуванню судами під час вирішення цього спору у справі №916/1329/23.
5.11.З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду про те, що  позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не може реалізовуватися в судовому порядку.
5.12.У касаційній скарзі ОСОБА_2 також посилається на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63цс13, а також викладених Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц. Такі доводи наводяться скаржником в обґрунтування наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики та застави.
5.13.У касаційній скарзі скаржник, зокрема, зазначає таке:
"В той же час у відповідності до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16 - досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63 цс13…";
"У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Натомість судами попередніх інстанції взагалі було проігноровано такі висновки суду касаційної інстанції та не надано оцінки таким доводам позивача.".
5.14.Колегія суддів відхиляє наведені вище доводи скаржника з огляду на таке.
5.15.Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи №916/1329/23 встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що підписуючи договір позики та договір застави: сторони насправді не бажали настання наслідків, обумовлених ними; ОСОБА_2 помилявся, а ОСОБА_1 ввів свого контрагента в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 
5.16.Судами, серед іншого, констатовано, що всупереч частини першої статті 74 ГПК ОСОБА_2 не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, як і не надав жодного доказу того, що сторони укладали договір позики з іншою метою.
5.17.Розглядаючи твердження ОСОБА_2 в частині неотримання ним жодних грошових коштів від ОСОБА_1 на виконання договору позики суди зазначили, що, підписуючи договір позики (під час розгляду справи, в т. ч. після дослідження оригіналів договору позики та правочинів, вчинених з метою забезпечення його виконання, ОСОБА_2 підтвердив факт підписання ним цих угод), позичальник у пункті договору позики 2.1 визнав факт одержання ним коштів від позикодавця. 
5.18.Здійснюючи правову оцінку пункту 2.1 спірного договору позики, суд апеляційної інстанції, погодившись з висновками суду першої інстанції, врахував, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК. 
5.19.Таке розуміння, як зазначено судами попередніх інстанцій, узгоджується із законом. Так, відповідно до частини другої статті 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У даному випадку підписаний сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. 
5.20.Про те, що в договорі може бути закріплено обставини, пов`язані з передачею коштів, зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18.
5.21.Крім того, суди попередніх інстанцій врахували, що позичальник здійснив часткове повернення коштів, отриманих в позику, чим підтвердив як отримання ним коштів, так і укладення саме договору позики. На підтвердження наведених обставин в матеріалах справи наявні відповідні заяви ОСОБА_1 від 16.07.2021, від 20.09.2021 та від 13.12.2021, справжність підпису на яких посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С.І., правову оцінку чого було також надано судами попередніх інстанцій. 
5.22.Окрім цього, судами надано оцінку й доводам ОСОБА_2 про те, що у ОСОБА_1 не існувало фінансової можливості надати позику, доказом чого є зміст поданих ним декларацій, та зазначено, що при розгляді цієї справи не потрібно встановлювати майновий стан позикодавця, враховуючи те, що позичальник в тексті договору позики засвідчив власним підписом її отримання. 
5.23.Отже, дослідивши зібрані у справі докази, суди дійшли висновку, що всі наведені обставини свідчать про те, що укладання та виконання договору позики було реальним, і сторони, розуміючи правові наслідки своїх дій, зміст правовідносин, з власної волі набули відповідні права та обов`язки. 
5.24.З огляду на викладене вище, висновки судів попередніх інстанцій в частині розгляду зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики та застави, з урахуванням встановлених судами обставин у справі №916/1329/23, не суперечать правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.
Щодо доводів про формування висновку відносно можливості звернення стягнення на частку учасника ТОВ відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства до 01.01.2023.
5.25.Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення 09.06.2021 в договорі застави, з урахуванням договору про задоволення вимог, такого позасудового способу задоволення вимог заставодержателя як набуття ним права власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, належну заставодавцю, не ґрунтувалось на приписах існуючого на той час законодавства.
5.26.Так, Господарський суд Одеської області зазначив, що лише з 01.01.2023 законодавець встановив можливість звернення стягнення на частку учасника товариства з обмеженою відповідальністю відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства, що передбачений договором застави частки у статутному капіталі товариства та відповідає позасудовим способам звернення стягнення, встановленим Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". До 01.01.2023 на законодавчому рівні (статтею 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") було закріплено можливість звернення стягнення на частку учасника товариства лише на виконання виконавчих документів. Встановлення 09.06.2021 в договорі застави, з урахуванням договору про задоволення вимог заставодержателя, такого позасудового способу задоволення вимог заставодержателя як набуття ним права власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, належну заставодавцю, не ґрунтувалось на приписах існуючого на той час законодавства.
5.27.Скаржник погоджується з такими висновками місцевого господарського суду та зазначає, що у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для іншого застосування положень статті 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у редакції, чинній до 01.01.2023.
5.28.Щодо наведених доводів колегія суддів зазначає, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
5.29.Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
5.30.У частині третій статті 6 ЦК зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
5.31.У частині першій статті 627 ЦК деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.
5.32.Статтею 628 ЦК визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
5.33.Згідно з частиною першою статті 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній до 01.01.2023, тобто на момент підписання договору застави та договору про задоволення вимог) звернення стягнення на частку учасника товариства здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів або на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення зобов`язання іншої особи.
5.34.У той же час у договорі застави та договорі про задоволення вимог заставодержателя сторони визначили, що вимоги заставодержателя можуть бути задоволені за рахунок звернення стягнення на предмет застави шляхом переходу права власності на предмет застави до заставодержателя у разі неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за договором позики.
5.35.Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у діючій на момент укладення вказаних договорів редакції, не містив заборони відступлення від вимог статті 22 означеного Закону, а отже, зважаючи на свободу договору, сторони могли передбачити спосіб звернення стягнення на заставлене майно шляхом переходу права власності на предмет застави, якщо такий спосіб не суперечить вимогам законодавства, тобто прямо не заборонений.
5.36.При цьому місцевий господарський суд відмовляючи в позові з огляду на невідповідність умов укладених договорів застави нормам законодавства, не дійшов висновку про те, що ці договори або їх окремі умови є недійсними, та вирішуючи спір, нівелював положення договору, які є чинними, порушив такі ключові принципи цивільного права, як: "свобода договору" (статті 3, 627 ЦК), "договори повинні виконуватися" (стаття 526 ЦК, стаття 173 Господарського кодексу України), та презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК). 
5.37.Колегія суддів також враховує, що такими доводами ОСОБА_2 не обґрунтовував заперечення проти первісного позову та не покликався на них в якості підстав визнання недійсними оспорюваних договорів за зустрічними позовними вимогами.
5.38.З урахуванням викладеного, доводи скаржника про те, що на момент укладення договору застави стаття 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" ще не містила можливості звернення стягнення на частку учасника товариства шляхом переходу права власності на таку частку в позасудовому порядку, не можуть бути підставою для відмови у позові.
5.39.Крім того, на момент звернення ОСОБА_1 до господарського суду та розгляду справи в суді першої інстанції вже діяли положення статті 22 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" у новій редакції (яка передбачала, що звернення стягнення на частку учасника товариства може здійснюватися, зокрема, відповідно до способу позасудового звернення стягнення на частку учасника товариства, що передбачений договором застави частки у статутному капіталі товариства та відповідає позасудовим способам звернення стягнення, встановленим Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а тому і застосування вказаної норми має здійснюватися по відношенню до правовідносин, що виникли на момент вирішення спору судом, адже звернення стягнення на предмет застави відбуватиметься на підставі рішення суду, прийнятого у відповідності до закону, діючого в момент його ухвалення.
Щодо отримання заставодержателем подвійного блага у випадку задоволення вимог 
5.40.У касаційній скарзі скаржник зазначає, що відповідно до встановлених судами обставин справи, за умовами договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній взяв у борг 1 075 000,00 доларів США.
5.41. ОСОБА_2 частково виконав взяті на себе зобов`язання з повернення взятої суми позики, а саме повернув 800 000 доларів США.
5.42.На час звернення ОСОБА_1 із позовом залишок заборгованості ОСОБА_2 дорівнював 275 000 доларів США.
5.43.Відповідно до пункту 1.4 договору застави оціночна вартість предмета застави на день укладення цього договору становить 29 214 630,00 грн
5.44. ОСОБА_1 просив звернути стягнення на предмет застави в рахунок заборгованості у розмірі 275 000 доларів США, шляхом визнання його права власності на частку.
5.45.Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 зазначає, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 275 000 доларів США, не міг не розуміти, що фактично виходить за межі домовленостей сторін, визначених умовами договору про задоволення вимог заставодержателя від 09.06.2021, і надає ОСОБА_1 додаткове благо у вигляді частково виконаних зобов`язань ОСОБА_2 у розмірі 800 000 доларів США та частки статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза" ринковою вартістю 1 075 000 доларів США, що в сукупності дорівнює грошовому еквіваленту в розмірі 1 875 000 доларів США.
5.46.Щодо вказаних доводів колегія суддів зазначає таке.
5.47.У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК).
5.48.У частині першій статті 574 ЦК вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
5.49.У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (стаття 584 ЦК).
5.50.Відповідно до статті 589 ЦК у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
5.51.Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.
5.52.У підпункті 4.2.1 пункту 4.2 договору застави сторони передбачили право заставодержателя у разі невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою, звернути стягнення на предмет застави у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством.
5.53.Підставою звернення на предмет застави є порушення боржником/заставодавцем зобов`язань, забезпечених заставою (пункт 5.1 договору застави).
5.54.Відповідно до пункту 5.2 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється шляхом відступлення заставодавцем частки у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" на користь заставодержателя на підставі договору про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки в статутному капіталі з відкладальною умовою, який укладається одночасно з цим договором.
5.55.Право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза", що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Авто-Плаза", переходить до заставодержателя 17.05.2022 у випадку порушення ОСОБА_2 терміну повернення позики до 14.05.2022 заставодержателю в розмірі, встановленому пунктом 1.1 договору позики, або на 11 календарний день після прострочення внесення частки суми позики в строки, визначені пунктами 3.1, 4.3 договору позики. Факт порушення терміну повернення підтверджується оригіналом договору позики, на якому відсутня відмітка про часткове та повне виконання умов договору, а у випадку неможливості надання боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК (пункт 3.2 договору про задоволення вимог заставодержателя).
5.56.У частині першій статті 627 ЦК деталізовано принцип свободи договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
5.57.У спірних правовідносинах, сторони, з урахуванням принципу свободи договору, узгодили, що право ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет застави у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" набувається останнім у випадку неналежного виконання ОСОБА_2 умов договору позики, незалежно від розміру заборгованості останнього.
5.58.При цьому сторони, визначаючи умови договору застави та договору про задоволення вимог заставодержателя, не були позбавлені права встановити, наприклад, що останній може звернути стягнення на частку у статутному капіталі ТОВ "Авто-Плаза" лише у розмірі пропоріційно до розміру невиконаного зобов`язання боржником, чи інші умови, які встановлювали б особливості задоволення вимог заставодержателя в залежності від обсягу виконання боржником зобов`язань за договором позики, однак не узгодили такі умови.
5.59.Водночас стягнення грошових коштів із заставодержателя, які на думку скаржника є надмірним благом, не є предметом розгляду у справі №916/1329/23, як і оцінка приписів законодавства, на підставі яких таке стягнення може відбуватися. 
5.60.Відповідно колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку про застосування норм права, які не регулюють спірних правовідносин, і які не застосовувались судами під час вирішення цього спору в попередніх інстанціях.
6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат
6.1.Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2.Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3.Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених  статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша  статті 309 ГПК).
6.4.За результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржуване судове рішення прийнято за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для його зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Суд не вбачає.
6.5.З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2.Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024  у справі №916/1329/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           С.В. Бакуліна

Судді                                                                                                        О.М. Баранець   

                                                                                                                 О.Р. Кібенко