ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року 
м. Київ
cправа №  910/17630/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Корпорації «ТСМ Груп» - не з`явився, 

Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 (у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 (суддя Шкурдова Л.М.) у частині зменшення розміру пені та витрат на професійну правничу допомогу

та касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 (у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 (суддя Шкурдова Л.М.) у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу

у справі № 910/17630/23
за позовом Корпорації «ТСМ Груп»
до     Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про     стягнення 6 189 054, 33 грн,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року Корпорація «ТСМ Груп» звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом»; правонаступник Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - АТ «НАЕК «Енергоатом») про стягнення 6 189 054,33 грн, у тому числі 651 064,64 грн 3 % річних, 4 485 139,05 грн інфляційних втрат та 1 052 850,64 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором від 20.02.2020 № 02/20 з оплати вартості виконаних позивачем робіт. 
Оскільки ДП «НАЕК «Енергоатом» прострочено виконання грошового зобов`язання позивач просив стягнути  з відповідача на свою користь 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а також пеню на підставі пункту 11.4 договору.
Позивачем у позовній заяві також було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з 74 268,65 грн - судового збору за подання позову та 57 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
04.12.2023 ДП «НАЕК «Енергоатом» подав відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на відсутність його вини у несвоєчасній оплаті комплексу робіт, а отже і відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за таке прострочення. Також відповідач зазначив, що у разі прийняття рішення про задоволення позову в частині стягнення пені та відсотків річних, то відповідно до частини 3 статті 551 ЦК просив суд зменшити розмір відсотків річних та пені на 99 %.
Крім того, відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 83     676,34 грн пені, 4     485     139,05 грн інфляційних втрат, 651     064,65 грн 3 % річних,  71     675, 60 грн витрат зі сплати судового збору та 10     000,00 грн витрат на правничу допомогу. У решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у червні 2024 року АТ «НАЕК «Енергоатом» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами, до 1 000,00 грн. Справу розглянути без участі представника АТ «НАЕК «Енергоатом».
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Берднік І.С. - головуючий, Зуєв В.А., Случ О.В. від 04.07.2024 відкрито касаційне провадження у справі № 910/17630/23  за касаційною скаргою АТ «НАЕК «Енергоатом» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.08.2024.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині зменшення розміру пені та витрат на професійну правничу допомогу, у червні 2024 року Корпорація «ТСМ Груп» подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 у частині зменшення розміру пені та витрат на правничу допомогу. Скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 у частині відмови в задоволені апеляційної скарги Корпорації «ТСМ Груп». Ухвалити в частині стягнення пені та витрат на правову допомогу в суді першої інстанції нове рішення, яким стягнути з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 1 052 850,64 грн пені та 57     000,00 грн витрат на правничу допомогу. Стягнути з АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь Корпорації «ТСМ Груп» 23 260,19 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції. Докази на підтвердження цих витрат будуть подані Корпорацією «ТСМ Груп» в строки та порядку, передбачені частиною 8 статті 129 ГПК.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Берднік І.С. - головуючий, Зуєв В.А., Случ О.В. від 04.07.2024 відкрито касаційне провадження у справі № 910/17630/23  за касаційною скаргою Корпорації «ТСМ Груп» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.08.2024.
АТ «НАЕК «Енергоатом» у відзиві на касаційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп» просило залишити касаційну скаргу позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 у справі № 910/17630/23 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 у справі № 910/17630/23 без задоволення. Також просило справу розглянути без участі представника АТ «НАЕК «Енергоатом».
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 справу № 910/17630/23 передано на розгляд складу колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Берднік І.С. - головуючий, Зуєв В.А., Міщенко І.С., у зв`язку із перебуванням судді Случа О.В. у відпустці.
Сторони  в судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
За змістом статті 43 ГПК учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. 
Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає розгляду справи по суті.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, наявність заяви АТ «НАЕК «Енергоатом» про розгляд справи за відсутності його представника, відсутність заяв Корпорації «ТСМ Груп» щодо розгляду справи, у тому числі, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційних скарг по суті за відсутності представників сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 20.02.2020 між Корпорацією «ТСМ Груп» (генеральний підрядник) та ДП «НАЕК «Енергоатом» (правонаступник АТ «НАЕК «Енергоатом») в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» (замовник) укладено договір № 02/20 на виконання комплексу робіт (зареєстровано за номером 20-123-08-20-06233 від 26.03.2020), відповідно до пункту 1.1 якого генеральний підрядник зобов`язався виконати на користь замовника комплекс робіт з теми: «ВП ЮжноУкраїнська АЕС. Енергоблоки №1 та №2. Комплекс інженерно-технічних засобів системи фізичного захисту. Електротехнічна частина. 4 етап. Будівельно-монтажні роботи».
Договірна ціна робіт, доручених до виконання генеральному підряднику, складає 27    585 608,41 грн, у т.ч. ПДВ 20 % - 4597601,40 грн (пункт 2.1 договору).
Остаточна ціна договору визначається з урахуванням фактично виконаного обсягу робіт та фактичних витрат генерального підрядника на придбання матеріальних ресурсів у порядку, визначеному умовами договору, але не може перевищувати договірної ціни, заявленої у договорі (пункт  2.3 договору).
Позивачем виконано роботи на загальну суму 27 585 606,18 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: - довідкою від 30.07.2021 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2021 (форма КБ-3) на суму 24 483 090,06 грн, складеною на підставні актів від 30.07.2021 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2021 року (форма № КБ-2В), а саме: акта № 1 на суму 1 921 670,16 грн, акта № 4 на суму 226 694,88 грн, акта № 5 на суму 404 534,05 грн,  акта № 6 на суму 21 844 054,97 грн, акта № 7 на суму 86 136,00 грн;  - довідкою від 29.10.2021 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2021 року (форма КБ-3) на суму 3 102 516,12 грн, складеною на підставі актів від 29.10.2021 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2021 року (форма № КБ-2В), а саме: акта № 2 на суму 636 075,36 грн, акта № 3 на суму 2 466 440,76 грн.
Умовами договору підряду, а саме пунктом 4.1 договору сторони погодили, що оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок генерального підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складеною на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.
Судами попередніх інстанцій установлено, що останнім днем оплати вартості виконаних позивачем робіт за довідкою (форма КБ-3) від 30.07.2021 є 04.10.2021, за довідкою (форма КБ-3) від 29.10.2021 - 04.01.2022.
26.04.2022  між Корпорацією «ТСМ Груп» та ТОВ «Юженергобуд» укладено договір № 02/20-ЮЕБ/П про відступлення права вимоги до відповідача, відповідно до умов якого позивач (первісний кредитор) відступив на користь ТОВ «Юженергобуд» (новий кредитор) частину прав вимоги, належних позивачу за договором від 20.02.2020 № 02/20 на суму 22    988 005,15 грн.
Відповідно до умов додаткової угоди № 1 до договору від 26.04.2022  № 02/20-ЮЕБ/П про відступлення права вимоги, право вимоги складається з: 1) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом від 30.07.2021  № 1 на суму 1 601 391,80 грн; 2) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом  від 30.07.2021 № 4 на суму 188 912,40 грн; 3) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом  від 30.07.2021 № 5 на суму 337 111,71 грн; 4) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом від 30.07.2021 № 6  на суму 18 203 379,14 грн; 5) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом від 30.07.2021 № 7 на суму 71 780,00 грн; 6) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом  від 29.10.2021 № 2 на суму 530 062,80 грн; 7) права вимоги до відповідача щодо виконання частини зобов`язання з оплати за актом від 29.10.2021 № 3 на суму  2 055 367,30 грн.
Після відступлення частини прав вимоги за договором від 20.02.2020 № 02/20  на суму 22    988 005,15 грн у позивача залишилось право вимагати з відповідача на виконання зобов`язань з оплати виконаних робіт на суму 4     597 601,03 грн. 
Заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 4    597 601,03 грн складається з: - заборгованості за довідкою від 30.07.2021 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2021 року (форма КБ-3) на суму 4080515,01 грн, у тому числі: заборгованість за актом  від 30.07.2021 № 1 на суму 320 278,36 грн, заборгованість за актом від 30.07.2021 № 4 на суму 37 782,48 грн, заборгованість за актом від 30.07.2021 № 5 на суму 67422,34 грн, заборгованість за актом  від 30.07.2021  № 6 на суму 3 640 675,83 грн, заборгованість за актом від 30.07.2021 № 7 на суму 14 356,00 грн; заборгованості за довідкою від 29.10.2021 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2021 року (форма КБ-3) на суму 517086,02 грн, у тому числі: заборгованість за актом від 29.10.2021 № 2 на суму 106 012,56 грн, заборгованість за актом  від 29.10.2021 № 3 на суму 411 073,46 грн. 
Також, між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 26.04.2022, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 4          597 601,03 грн.
Корпорація «ТСМ Груп» звернулася до суду з позовом до АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення 6 189 054,33 грн, у тому числі 651 064,64 грн 3 % річних, 4 485 139,05 грн інфляційних втрат та 1 052 850,64 грн пені, обґрунтувавши вимоги неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором від 20.02.2020 № 02/20 (НАЕК № 20-123-08-20-06233 від 26.03.2020) з оплати вартості виконаних позивачем робіт.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково з огляду на те, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт порушення обов`язку з своєчасної та повної оплати виконаних робіт. Водночас суд першої інстанції при вирішенні спору дійшов висновку про зменшення розміру пені до 83 676,34 грн, у тому числі, врахувавши стягнуті на користь позивача суми 3 % річних та інфляційних втрат, що становить справедливу сатисфакцію.
Крім того, суд першої інстанції, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу, що підлягають стягненню  з відповідача на користь позивача, становлять 10 000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення місцевого суду  в оскаржуваній частині, а саме в частині пені та витрат на професійну правничу допомогу, погодився з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення таких вимог позивача.
У поданій касаційній скарзі Корпорація «ТСМ Груп» в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у частині визначення розміру пені та витрат на правничу допомогу, послалася на те, зокрема, що суди при вирішенні спору неправильно застосували частину 6 статті 232, 233 Господарського кодексу України (далі - ГК)     , не застосували пункт 7 розділу ІХ Прикінцевих положень ГК, частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та не взяли до уваги, що зменшення розміру неустойки здійснюється за наявності виняткових обставин, а суд зобов`язаний дослідити  обставини конкретної справи для встановлення наявності або відсутності цих обставин, проте суди таких обставин не встановили, чим порушили  статті 86, 236-238 ГПК. Суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 27.02.2024 у справі № 911/858/22, від 18.10.2022 у справі № 910/9131/21, від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20. Крім того, при вирішенні питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суди не взяли до уваги, що зменшення розміру таких витрат здійснюється за умови наявності певних обставин, які суд повинен врахувати під час винесення рішення, проте суди не надали відповідного аналізу обставинам, на які послалися в судових рішеннях. Суди не врахували висновки  Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 18.11.2021 у справі № 918/370/21, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21, від 17.05.2023 у справі № 910/1963/22, від 17.01.2024 у справі № 910/1692/23, від 13.02.2024 у справі № 910/3243/23.
У поданій касаційній скарзі АТ «НАЕК «Енергоатом» в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, послалося на те, зокрема, що суди попередніх інстанцій не в повному обсязі оцінили докази у справі, не прийняли до уваги факт знаходження  товариства у скрутному фінансовому становищі та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, відповідно до положень статті 300 ГПК, виходить із такого.
У статті 11 ЦК визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2).
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1).
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК).
Суди попередніх інстанцій установили, що відповідач свого обов`язку з оплати виконаних позивачем робіт у визначений договором від 20.02.2020 № 02/20 строк не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, такі дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань, що стало підставою для застосування встановленої законом і договором відповідальності та часткового задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат, 3 % річних.
Судові рішення в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних сторонами не оскаржуються, а спірним є питання щодо розміру пені, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Судами встановлено, що позивачем заявлено до стягнення 1 052 850,64 грн пені, яка нарахована ним за період з 14.11.2022 по 30.06.2023 на заборгованість у сумі 4 080 515,01 за довідкою від 30.07.2021 та    на заборгованість у сумі 517 086,02 грн          за довідкою від 29.10.2021, із розрахунку 0,1% заборгованості в день. Договором від 20.02.2020 № 02/20 (НАЕК № 20-123-08-20-06233 від 26.03.2020) не передбачено іншого порядку нарахування пені, ніж визначено частиною 6 статті 232 ГК.
Відповідно до частини 2 статті 216 ГК застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
За змістом статті 217 ГК господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2).
За своєю правовою природою пеня є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання (частина 3 статті 549 ЦК).
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Відповідно до частини 1 статті 233 ГК у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, зменшення неустойки (зокрема, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін.
Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 ЦК, частини 1 статті 233 ГК, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК та 233 ГК щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічні правові висновки наведено в постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020).
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (про що зазначено у  рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та викладено правову позицію у постановах Верховного Суду, зокрема від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі № 910/9767/19, від 29.04.2020 у справі № 917/693/19 та від 26.05.2020 у справі № 916/2586/19).
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21).
Верховний Суд також зауважує, що застосоване у частині 3 статті 551 ЦК та статті 233 ГК словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20).
Зменшення заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується з обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 ГПК, статтею 233 ГК те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків.
Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, з огляду на наведені положення законодавства, у тому числі положення частини 6 статті 232 ГК, та умови договору, а також установлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, здійснив власний перерахунок заявленої до стягнення суми пені та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частинні у зв`язку з наявністю підстав для стягнення пені за інший строк.
Водночас суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, застосував принципи справедливості, добросовісності, розумності, та дійшов висновку щодо можливості зменшення нарахованої           пені до розміру 83 676,34 грн (10% від розміру пені, обґрунтування якої встановлено судом), оскільки відповідач утворений з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, дохід відповідача на 99 % складається з виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється її відокремленими підрозділами - атомними електростанціями, Запорізька АЕС та місто Енергодар, в якій вона розташована, з 04.03.2022 перебуває у тимчасовій окупації, а в структурі електроенергії, виробленої відокремленими підрозділами відповідача, до моменту окупації військовими російської федерації найбільшу частку складала електроенергія, вироблена саме Запорізькою АЕС, отже відповідачем втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії, однак він продовжує нести витрати з утримання об`єктів і персоналу ВП ЗАЕС (заробітна плата персоналу, матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації об`єктів тощо), що вплинуло на фінансовий стан, у той час як розмір пені, обґрунтованість якого встановлено судом, в п`ять разів перевищує розмір основної заборгованості. 
З огляду на зазначені встановлені обставини суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що визначений судом розмір пені в сумі 83 676,34 грн, з урахуванням стягнутих на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат, становить справедливу сатисфакцію.
Такими встановленими судами попередніх інстанцій обставинами для зменшення розміру пені, що покладено в основу судових рішень про часткове задоволення позову, спростовуються доводи касаційної скарги позивача про не встановлення судами виняткових обставин для зменшення розміру неустойки. При цьому необхідно зауважити, що вирішення питань зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи судами попередніх інстанцій.
Зазначені висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22, від 18.10.2022 у справі № 910/9131/21, від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, на які послався позивач в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, оскільки відповідні висновки зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Щодо доводів касаційних скарг стосовно вирішення судами попередніх інстанцій питання відшкодування витрат на правничу допомогу необхідно зазначити таке.
За змістом статті 123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У частині 2 статті 126 ГПК установлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)     розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)     розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК).
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (подібні за змістом висновки наведено у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18, у додатковій постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, додаткова постанова Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 169 ГПК).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Як установлено судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі                                 57 000,00 грн позивач до матеріалів справи додав копії договору про надання правничої допомоги від 05.08.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням           «Віннерлекс»     та    Корпорацією «ТСМ Груп», та    платіжної    інструкції   № 1125 від   17.10.2023 на суму 57 000,00 грн, в призначені платежу якої міститься посилання на зазначений договір. 
Відповідач подав суду клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в якому він просив зменшити витрати на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами до 1 000,00 грн, посилаючись на те, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям реальності та розумності.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, вирішив питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи та, врахувавши результат розгляду (позов задоволено частково), а також обставини того, що спір у цій справі є незначної складності, у тому числі для підготовки правової позиції, відповідачем не заперечувалася сума заборгованості, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача мають бути відшкодовані витрати на правничу допомогу у сумі  10 000,00 грн.
Такі висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 18.11.2021 у справі № 918/370/21, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21, від 17.05.2023 у справі № 910/1963/22, від 17.01.2024 у справі № 910/1692/23, від 13.02.2024 у справі № 910/3243/23, на які послався позивач в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у цій частині.
Отже, доводи Корпорація «ТСМ Груп», наведені у касаційній скарзі  про те, що суди не обґрунтували свої висновки при вирішенні питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Крім того, за доводами АТ «НАЕК «Енергоатом», наведеними у касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20 про те, що «Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності». Аналогічні за змістом висновки наведено і у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц, на яку також послався відповідач.
Суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ці постанови Верховного Суду не містять протилежної позиції щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК порівняно з висновками судів попередніх інстанцій у справі, що розглядається, а лише передбачають, що відсутність документального підтвердження надання правничої допомоги є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Проте судами попередніх інстанцій установлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач надав документальне підтвердження надання правничої допомоги, яке суди обох інстанцій під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу дослідили та надали оцінку, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.
Як зазначалося вище, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень. При цьому, зазначаючи про необхідність зменшення заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу до 1 000,00 грн, скаржником не наведено обґрунтованих підстав для такого зменшення. 
Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень за доводами касаційних скарг Корпорації «ТСМ Груп» та АТ «НАЕК «Енергоатом» не виявив порушень норм процесуального права, у тому числі статей 126, 129 ГПК, які б призвели до ухвалення судами незаконних і необґрунтованих рішень в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди попередніх інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для часткового задоволення заяви позивача, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК.
З урахуванням наведеного, зазначені доводи Корпорації «ТСМ Груп» та АТ «НАЕК «Енергоатом» про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій наведених норм права з огляду на підстави оскарження є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.
Інші доводи касаційних скарг не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційних скарг Корпорації «ТСМ Груп» та АТ «НАЕК «Енергоатом». 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300     цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційних скарг про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржених судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в оскаржуваних частинах - без змін. Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку     статті 129 ГПК     покладається на скаржників.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Корпорації «ТСМ Груп» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 у частині зменшення розміру пені та витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/17630/23 залишити без задоволення.
2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/17630/23 залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2024 у справі № 910/17630/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

                                                                                                                    І.С. Міщенко