УХВАЛА

27 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/13689/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М.,  Жайворонок Т.Є., 
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О., 

представників учасників справи:
позивача - дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт»  державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» - Радванська Н.В., в порядку самопредставництва, 
відповідача -  товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація» - Наїдко Л.В., адвокат (ордер від 20.06.2024),

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу  дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт»  державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес»                                
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024    (головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.)
у справі №  910/13689/23   
за позовом дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт»  державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес»   (далі - позивач, скаржник, Компанія)
до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація» (далі - відповідач, Товариство)
про стягнення 6    040    000 грн,
ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулася до суду з позовом до Товариства  про  стягнення 6 040 000 грн, з них: 5    000    000 грн наданої позивачем поворотної фінансової допомоги (позика) та 1    040    000 грн нарахованої пені.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору від 14.01.2022 про надання поворотної фінансової допомоги в частині її повернення.
Рішенням господарського суду міста Києва від 29.11.2023 зі справи № 910/13689/23 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Товариства  на користь Компанії   5  000 000 грн наданої позивачем поворотної фінансової допомоги, 905 000 грн пені та  88 575 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване, зокрема, тим, що строк повернення грошових коштів у розмірі 5    000 000 грн настав; відповідачем не надано доказів сплати позивачу зазначеної суми, не надано будь-яких інших доказів на підтвердження відсутності обов`язку останнього зі сплати заборгованості, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 5  000 000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені, місцевий господарський суд, враховуючи приписи частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), здійснивши перерахунок пені, зазначив, що стягненню підлягає пеня у розмірі 905 000 грн за період з 01.01.2023 по 30.06.2023, а не у заявленому позивачем розмірі 1  040  000 грн за період 01.01.2023 по 27.07.2023. 
Рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 905    000 грн. В іншій частині рішення місцевого господарського суду жодною із сторін спору не оскаржувалося.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024  рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з Товариства на користь Компанії 905    000 грн. пені, ухвалено у зазначеній частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Здійснено новий розподіл судових витрат.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача                         905    000 грн пені, апеляційний господарський суд, з посиланням на судову практику Верховного Суду, зазначив, що оскільки період прострочення та нарахування пені з 01.01.2023 по 30.06.2023 припадає на період дії в Україні воєнного стану, тому на спірні правовідносини у даній справі щодо стягнення з відповідача пені за договором позики розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також апеляційний суд  звернув  увагу на те, що аналогічні за змістом приписи щодо звільнення позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штрафу, пені за прострочення повернення коштів за договорами позики (але з посиланням на карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19) також містяться у пункті 8 розділу «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України (далі - ГК України). Згідно з пунктом 8 розділу «Прикінцеві положення» ГК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Оскільки  пеня у розмірі 905 000 грн розрахована за період прострочення з 01.01.2023 по 30.06.2023, тобто, також і під час дії карантину, який діяв з 12.03.2020 та закінчився 30.06.2023 (з 24 години 00 хвилин) (пункт 8 розділу «Прикінцеві положення» ГК України), така неустойка також не може бути стягнута з відповідача, оскільки позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 
Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд її (постанову) скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 21.06.2024 № 32.2-01/1146 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13689/23 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М.
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.06.2024 № 32.2-01/1208 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13689/23 у зв`язку із запланованою відпусткою судді Ємця А.А.
Касаційна скарга Компанії подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Компанія, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 913/420/19, від 03.10.2023 у справі № 366/203/21, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 16.12.2021 у справі  № 922/4076/20.
Скаржник стверджує, що апеляційним господарським судом невірно застосовано практику Верховного Суду у справі № 910/8349/22. При цьому, за доводами скаржника, дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України розповсюджується виключно на фізичних осіб і не підлягає застосуванню до юридичних осіб. Також скаржник вважає, що апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки не надано належної правової оцінку формі апеляційної скарги відповідача.
Від Товариства 12.06.2024 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
Водночас згідно з ухвалою Суду від 27.05.2024 Товариству був встановлений строк для надання відзиву на касаційну скаргу до 11.06.2024. 
До закінчення встановленого Судом строку відповідач не звертався до Суду з клопотанням з приводу продовження процесуального строку на подачу відзиву на касаційну скаргу. 
Відповідно до статті 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Ураховуючи те, що відзив відповідача на касаційну скаргу позивача подано до Верховного Суду після спливу строку, встановленого на його подачу згідно з ухвалою Суду від 27.05.2024 у справі, Суд залишив вказаний відзив без розгляду.

Водночас у судовому засіданні 27.06.2024 Суд долучив до матеріалів справи наданий Товариством документ як письмові пояснення, які відображають позицію по справі.
Предметом касаційного розгляду  у даній справі є питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 905 000 грн, яка розрахована за період прострочення з 01.01.2023 по 30.06.2023, тобто, як у період дії в Україні воєнного стану, так і під час дії карантину, який був встановлений Кабінетом Міністрів України на всій території України, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19.
Позивач, звертаючись з цим позовом до суду, вказував на те, що оскільки відповідачем неналежним чином виконувалися умови договору від 14.01.2022 про надання поворотної фінансової допомоги у частині її повернення, відповідно у позивача виникло право на нарахування пені згідно з пунктом 6.1 договору.  
Відповідач, в свою чергу, заперечував проти позову в цій частині позовних вимог, посилаючись на те, що пеня за несвоєчасне повернення грошових коштів за договором від 14.01.2022 про надання поворотної фінансової допомоги за період з 01.01.2023 по 27.07.2023 підлягає списанню, оскільки у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення (пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).  
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                                № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі   № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Верховний Суд, оцінюючи і досліджуючи положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, як підставу касаційного оскарження судових рішень, виходить з того, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на встановлені судами обставини справи. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних нормативно-правових актів.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судом попередньої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.06.2020 у справі  № 913/420/19, від 03.10.2023 у справі № 366/203/21, від 05.07.2019 у справі  № 905/600/18, від 16.12.2021 у справі  № 922/4076/20, з огляду на таке.
Так, у справі № 913/420/19 (постанова Верховного Суду від 17.06.2020), на яку посилається скаржник у доводах касаційної скарги, розглядався спір про визнання недійсним договору інвестування, предметом якого є земельна ділянка. Позов у зазначеній справі  обґрунтовано тим, що договір інвестування є удаваним і містить ознаки іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, а зміст договору суперечить вимогам статей 4-6, 8, 15, 17 Закону України «Про оренду землі», статей 93, 95 Земельного кодексу України. Суди попередніх інстанцій встановили, що договір інвестування є договором суборенди землі, оскільки позивач фактично передав відповідачу земельну ділянку, яку орендував у фізичної особи. Судові рішення у справі № 913/420/19 про відмову в задоволенні позову мотивовано тим, що за відсутності доказів щодо державної реєстрації договору він є таким, що не набрав чинності, а правочин, який не вчинено, не може бути визнано недійсним. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, визнаючи спірний договір неукладеним, не врахували положень статті 638 ЦК України, а також доцільності та необхідності визнання неукладеним договору суборенди через відсутність державної реєстрації, ураховуючи, що сторони намагалися його приховати, укладаючи договір про інвестиційну діяльність. Отже, у справі № 913/420/19 суди встановили, що спірний договір інвестування є договором суборенди, який виконувався обома сторонами саме як договір суборенди земельної ділянки. Як зауважив Верховний Суд, суди у справі № 913/420/19 надали неправильну кваліфікацію спірному договору як неукладеному, не з`ясували наявності правових підстав, визначених чинним законодавством, для висновку про його неукладеність.
У справі № 366/203/21 (постанова Великої Палати Верховного суду від 03.10.2023), на яку також здійснює своє посилання скаржник, розглядався спір про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за договорами  позики. Позов обґрунтовано з посилання на невиконання боржником зобов`язання за договорами позики, які останній не виконував упродовж 10 років, що призвело до знецінення грошових коштів. При цьому 14.09.2011 ухвалою господарського суду Київської області у справі № Б8/129-11 порушено справу про банкрутство боржника та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій та закриваючи провадження у справі  № 366/203/21 зазначив, що 14.09.2011 господарським судом порушено справу № Б8/129-11 про банкрутство і в межах цієї справи до затвердженого реєстру вимог кредиторів боржника внесено вимоги позивача за договорами позики. Також у межах вказаної господарської справи погашено заборгованість за вказаними договорами, про що свідчить переказ коштів та повідомлення нотаріуса. При цьому Суд звернув увагу, що періодом прострочення у вказаній справі був  період з 02.06.2008 по 09.04.2020 (тобто до набуття чинності пунктом 18 Перехідних положень ЦК України в редакції, застосованій до спірних правовідносин у справі, що переглядається). Провадження у справі № Б8/129-11 про банкрутство закрито. Разом з тим заявлені позивачем у справі акцесорні вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції, нараховані за період, який охоплює перебування в провадженні господарського суду справи про банкрутство, яке закінчилось відновленням платоспроможності боржника, необхідно розглядати за правилами господарської юрисдикції в позовному порядку відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України та частини другої статті 7 КУзПБ. Оскільки справу належить розглядати господарським судом, а Велика Палата Верховного Суду діє як касаційна інстанція суду цивільної юрисдикції, тому не має повноважень переглядати справу по суті. Водночас питання щодо застосування пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України не було спірним у вказаній справі та відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства та меж касаційного перегляду справ відповідно до вимог ГПК України Великою Палатою Верховного суду в постанові від 03.10.2023 не розглядалось.
У справі № 905/600/18 (постанова Верховного Суду  від 05.07.2019) розглядався спір про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань не сплачено основний борг за природний газ, який (борг), стягнутий згідно із судовим рішенням у справі № 905/822/15. При цьому, Суд звертає увагу скаржника, що предметом касаційного перегляду Верховним Судом у цій справі були рішення судів попередніх інстанцій, які датовані до набуття чинності відповідними Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, на неправильність застосування яких посилається скаржник, та які не могли бути застосовані до спірних правовідносин у наведеній справі. 
У справі  № 922/4076/20 (постанова Верховного Суду від 16.12.2021), на яку також посилається позивач у доводах касаційної скарги, розглядався спір про стягнення з відповідача заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії (з урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зменшення розміру заявлених позовних вимог від 17.02.2021), а також нарахованих на суму основного боргу пені за прострочення сплати загальної заборгованості за користування кредитною лінією,  пені за прострочення сплати процентів від кожної суми прострочення за кредитною лінією, процентів за користування кредитною лінією. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про відкриття кредитної лінії. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду,  вважав необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 1 статті 1 Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04.07.2020, та яким внесено зміни до розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України та доповнено пунктом 8 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».   З огляду на приписи розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України, постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, та який станом на момент ухвалення місцевим господарським судом рішення у цій справі не завершився, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції правильно застосував вказані норми права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування позивачем пені за прострочення сплати заборгованості за тілом кредиту з 12.03.2020 є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права.
Водночас у справі, що переглядається у касаційному порядку, предметом касаційного розгляду є питання правильності відмови судом попередньої інстанції у стягненні з відповідача на користь позивача пені у розмірі 905 000 грн, яка розрахована за період прострочення з 01.01.2023 по 30.06.2023, тобто, як у період дії в Україні воєнного стану, так і під час дії карантину, який діяв з 12.03.2020 та закінчився 30.06.2023 (з 24 години 00 хвилин). Відповідно, як вірно зазначив апеляційний господарський суд під час апеляційного перегляду цієї справи, на спірні правовідносини розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Також апеляційний суд  звернув  увагу на те, що аналогічні за змістом приписи щодо звільнення позичальника від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за прострочення повернення коштів за договорами позики (але з посиланням на карантин встановлений Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19) також містяться у пункті 8 розділу «Прикінцеві положення» ГК України. Згідно з пунктом 8 розділу «Прикінцеві положення» ГК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Оскільки  пеня у розмірі 905 000 грн розрахована за період прострочення з 01.01.2023 по 30.06.2023, тобто також і під час дії карантину, який діяв з 12.03.2020 та закінчився 30.06.2023 (з 24 години 00 хвилин) (пункт 8 розділу «Прикінцеві положення» ГК України), така неустойка також не може бути стягнута з відповідача, оскільки позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 

З викладеного вище вбачається, що судові рішення у зазначених скаржником справах ухвалені за інших фактичних обставин, які формують зміст спірних правовідносин, та зібраних у таких справах доказів, іншого нормативно-правового регулювання, а також іншого суб`єктного складу учасників судового процесу, ніж у справі, що розглядається, тобто, зазначені справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовим критерієм. При цьому з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України розповсюджується на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами, чим спростовується довід скаржника про те, що дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України поширюється лише на фізичних осіб, як і довід скаржника про те, що судом попередньої інстанції у зазначеному аспекті неправильно застосована судова практика Верховного Суду у справі № 910/8349/22 (так, у постанові Верховного Суду від 06.09.2023 зі справи                        № 910/8349/22, яка врахована у розгляді справи № 910/13689/23 судом попередньої інстанції, зокрема, розглядалося питання щодо застосування у справі про банкрутство юридичної особи пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до кредиторських вимог іншої юридичної особи в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням боржником умов договору про надання поворотної фінансової допомоги в частині її своєчасного повернення).
Крім того, Суд враховує і те, що у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 зі справи № 910/10901/23 також міститься висновок про те, що зміст пункту 18 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України не дає підстав для висновку, що Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18 саме з метою підтримка позичальників - громадян. Такі доводи є довільним трактуванням відповідних норм чинного законодавства.
Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Разом з тим, під час касаційного перегляду цієї справи, Суд не вбачає порушень апеляційним господарським судом як норм матеріального, так і процесуального права.
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі    № 913/420/19, від 03.10.2023 у справі № 366/203/21, від 05.07.2019 у справі     № 905/600/18, від 16.12.2021 у справі № 922/4076/20, не знайшли свого підтвердження.
Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Стосовно посилання скаржника на подання Товариством апеляційної скарги в неналежний спосіб, а саме у письмовій формі, а не через електронний кабінет Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, то Верховний Суд зазначає, що в силу приписів частини восьмої статті 6 ГПК України Товариство мало право подати апеляційну скаргу до суду в паперовій формі.
У касаційній скарзі скаржник також зазначає про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення процесуальної норми права, визначеної пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України, якою врегульовано питання щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі, проте жодного мотивування, аргументів касаційна скарга Компанії у зазначеній частині не містить. 
При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»). 
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».                                 
Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право,     як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на постанову Північного апеляційного господарського суду від  16.04.2024 у справі № 910/13689/23, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою  дочірнього підприємства державної компанії «Укрспецекспорт» державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «Прогрес» на постанову Північного апеляційного господарського суду від  16.04.2024  у справі  № 910/13689/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                             І. Колос

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 
                                                                                            
Суддя                                                                                  Т. Жайворонок