УХВАЛА

30 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/18706/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:                       Ємця А. А. (головуючий), Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.,
за участю секретаря судового засідання Рєзнік   А.   В.,
представників учасників справи:
позивача - Лаврищев В. В., 
відповідача - Бондаренко О. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2024 (суддя Смирнова   Ю.   М.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 (головуючий суддя Вовк   І.   В., судді Палій   В.   В., Сибіга   О.   М.)
у справі №   910/18706/23 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги"
до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
про стягнення 12   863   007,78   грн,

ВСТАНОВИВ:
1.          Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" (далі - позивач, ТОВ   "Дніпровські енергетичні послуги") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - відповідач, ПрАТ   "НЕК"   Укренерго"), у якому просило стягнути 12   863   007,78   грн, з яких 3   118   247,79   грн пені, 6   523   929,26   грн штрафу, 2   305   221,91   грн 3   %   річних та 915   608,82   грн інфляційних втрат за неналежне виконання умов договору про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел від 27.06.2019 №   0145-09021 (далі - договір) на підставі статей 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допустив прострочення грошового зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії за договором за період з вересня   2019   року до червня   2023   року, що стало підставою для нарахування пені, штрафу, 3   %   річних та інфляційних втрат.
3. 20.02.2024 від позивача надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині стягнення 915   608,82   грн інфляційних втрат.
4. Господарський суд міста Києва рішенням від 22.02.2024 у справі №   910/18706/23, залишеним без змін у постанові Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024, позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача 3   118   247,79   грн пені, 6   523   929,26   грн штрафу, 2   305   221,91   грн 3   %   річних та 179   210,98   грн судового збору; прийняв відмову позивача від позову в частині стягнення з відповідача 915   608,82   грн інфляційних втрат та закрив провадження у справі в цій частині на підставі пункту   4 частини першої статті   231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК   України); повернув позивачу з Державного бюджету України судовий збір на суму 6   867,07   грн; у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання судового рішення відмовив.
4.1. Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, приймаючи судове рішення, виходив із такого:
- матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що в період з вересня   2019   року до червня   2023   року позивач надав відповідачу послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії на підставі договору; відповідач допустив прострочення грошового зобов`язання та сплатив вартість послуг за спірний період у повному обсязі, але з порушенням строку, визначеного законом та договором, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії платіжних документів і виписок банку з рахунку позивача, та не заперечується відповідачем;
- зважаючи на наведені положення чинного законодавства та умови договору, а також перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених штрафних санкцій, суди дійшли висновку про обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку пені та штрафу за порушення зобов`язання, тоді як контррозрахунку заявлених до стягнення штрафних санкцій відповідач суду не надав;
- щодо твердження відповідача про відсутність його вини в порушенні грошового зобов`язання з огляду на особливий порядок розрахунків між сторонами суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що такий порядок визначено Законом України від 13.04.2017 №   2019-VIII "Про ринок електричної енергії" (далі - Закон  № 2019-VIII) та постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), від 26.04.2019 №  641 "Про затвердження нормативно-правових актів, що регулюють діяльність гарантованого покупця та купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом" і положення зазначених спеціальних нормативно-правових актів суд урахував під час розгляду спору в цій справі, проте виконання сторонами договірних зобов`язань аж ніяк не обумовлене дотриманням такого порядку розрахунків та не є підставою для звільнення учасника спірних відносин від господарської (цивільної) відповідальності;
- доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів підпункту  16 пункту  1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 №   332 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану", якими визначено зупинення нарахування і стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону   №  2019-VIII, між учасниками ринку електричної енергії на період воєнного стану та протягом 30   днів після його припинення або скасування, суди відхилили як необґрунтовані, оскільки з наданих позивачем розрахунків вбачається, що пеня і штраф за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати наданих послуг нараховані за період прострочення з вересня   2019   року до серпня   2021   року, що передує періоду (з 24.02.2022), на який поширює дію постанова НКРЕКП від 25.02.2022 №   332;
- відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки (пені та штрафу) на 95  % з огляду на недоведення заявником наявності виняткових обставин для зменшення заявлених до стягнення позивачем штрафних санкцій, зважаючи на положення спеціального Закону №   2019-VIII, яким врегульовано правовідносини між сторонами спору, статус та особливості здійснення господарської діяльності як позивачем, так і відповідачем у сфері функціонування ринку електричної енергії, обидві сторони є учасниками такого ринку, а тому знаходяться у рівних умовах; при цьому сума заявлених штрафних санкцій не є неспівмірною із сумою основного боргу відповідача, що існувала у спірні періоди; зазначені відповідачем обставини в обґрунтування доводів про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій мають загальний характер та з огляду на приписи статті   233 Господарського кодексу України (далі - ГК   України) не є виключними для застосування судом зменшення штрафних санкцій;
- зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми заявлених матеріальних втрат на підставі частини другої статті   625 ЦК   України, суди дійшли висновку, що вимоги про стягнення 3   %   річних заявлені правомірно;
- доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру 3   %   річних на 95   % є безпідставними, оскільки за змістом статей 549, 551 ЦК   України та статей 230, 233 ГК   України вбачається право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), тоді як стягнення 3   %   річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тобто не є штрафною санкцією;
- під час розгляду клопотання відповідача про зменшення суми 3   %   річних на 95 % суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі №   902/417/18, позаяк обставини справи №   910/18706/23, що розглядалася, є відмінними від обставин у справі №   902/417/18 (що на неї послався відповідач), в якій загальна сума правомірно нарахованих відповідачу штрафу, пені та 3  %   річних удвічі перевищувала суму простроченої заборгованості за договором;
- у частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд прийняв відмову позивача від позову, яку підписала від імені позивача уповноважена особа (його керівник), та закрив провадження у справі №   910/18706/23 в цій частині на підставі пункту   4 частини першої статті 231 ГПК   України.
5. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ПрАТ   "НЕК"   Укренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі №   910/18706/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача.
6. Обґрунтовуючи свою правову позицію, у поданій касаційній скарзі ПрАТ   "НЕК"   Укренерго" із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:
- у постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі №   920/653/19 та від 30.04.2020 у справі №   914/1001/19, а саме: частини другої статті   625 ЦК   України щодо правової природи сплати 3   %   річних від простроченої суми як способу захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за його користування коштами, належними до сплати кредиторові. Скаржник зауважив, що відповідач не здійснював користування коштами, належними до сплати позивачу, оскільки чинне законодавство, що регулює господарську діяльність на ринку енергетичних послуг України, забороняє відповідачу як оператору системи передачі оплачувати послуги, зокрема, надані позивачем як постачальником універсальних послуг, за рахунок коштів, які призначені згідно зі структурою тарифів, затвердженою НКРЕКП, на інші цілі, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3   %   річних є необґрунтованими;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18, про те що нарахування на суму боргу інфляційних втрат і 3   %   річних відповідно до статті   625 ЦК   України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (подібні висновки сформульовані, зокрема, в   постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №   703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц). З огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Скаржник зауважив, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 наголосила на тому, що зменшення судом нарахованих відсотків річних і штрафних санкцій відповідно до частини другої статті 625 ЦК   України є юридично можливим, отже, відмова судів попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях у розгляді питання про зменшення спірних нарахувань є хибною і такою, що не відповідає зазначеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.
7. Верховний Суд ухвалою від 08.07.2024 відкрив касаційне провадження у справі №   910/18706/23 за касаційною скаргою ПрАТ   "НЕК"   Укренерго" на підставі пункту   1 частини другої статті   287 ГПК   України.
8. Згідно з розпорядженням керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.07.2024 у зв`язку з перебуванням судді Колос І. Б. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/18706/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Ємець А. А. (головуючий), Бенедисюк І. М., Малашенкова Т. М.
9. ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" правом на подання письмового відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 ГПК України, не скористалося.
10. Згідно з приписами статті   300 ГПК   України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
11. Відповідно до частини другої статті   287 ГПК   України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах   1,   4 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті   310 цього Кодексу.
12. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
13. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом   1 частини другої статті   287 ГПК України (що визначає скаржник), покладається на скаржника.
14. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті   2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин, здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
15. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту   1 частини другої статті   287 ГПК   України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах   1,   4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
16. Отже, відповідно до положень пункту   1 частини другої статті   287 ГПК   України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1)   суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; (2)   спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
17. Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування в постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права в подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
18. Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави,   передбаченої пунктом 1 частини другої   статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо,   обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
19. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту   1 частини другої статті   287 ГПК   України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження, як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
20. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом   1 частини другої статті   287 ГПК   України, то в силу приписів статті   13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19, в якій визначено критерії подібності правовідносин.
20.1. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, із приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
20.2. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту   1 частини другої статті   287 та пункту   5 частини першої статті   296 ГПК   України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
20.3. Із-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
20.4. У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
20.5. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див.   постанови від 27.03.2018 у справі №   910/17999/16 (пункт   32); від 25.04.2018 у справі №   925/3/17 (пункт   38); від 16.05.2018 у справі №   910/24257/16 (пункт   40); від 05.06.2018 у справі №   243/10982/15-ц (пункт   22); від 31.10.2018 у справі №   372/1988/15-ц (пункт   24); від 05.12.2018 у справах №   522/2202/15-ц (пункт   22) і №   522/2110/15-ц (пункт   22); від 30.01.2019 у справі №   706/1272/14-ц (пункт   22)]. Це   врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
21. Так, предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2024 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі №   910/18706/23, якими задоволено позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій (пені і штрафу) та 3   %   річних у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел щодо своєчасного розрахунку за надані позивачем послуги.
22. Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували висновків щодо застосування норми права (частини другої статті 625 ЦК   України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18, від 19.06.2019 у справах №   703/2718/16-ц та №   646/14523/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі №   920/653/19 та від 30.04.2020 у справі №   914/1001/19.
23. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у зазначених справах, Верховний Суд виходить з такого.
24. Так, у постанові від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки, штрафу та процентів річних, зокрема, зазначила, що з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з   урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
24.1. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що пеня, відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на   компенсацію кредитору майнових втрат,   яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника, та   не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №   902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40   %   річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90   календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем, та 96   %   річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. 
24.2. Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, ураховуючи несправедливість, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи №   902/417/18, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав. При цьому відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №   902/417/18, а саме встановлення такої процентної ставки на рівні 40   % і 96   % річних та їх явній невідповідності принципу справедливості.
24.3. Колегія суддів зазначає, що з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені, штрафу, процентів річних є правом суду. При цьому господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.
24.4. Під час розгляду справи № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що станом на момент звернення з позовом до суду сума заборгованості за договором поставки складала 98   381,92   грн і повністю сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, тоді як позивач нарахував 40   306,19   грн пені, 30   830,83   грн штрафу, 110   887,30   грн відсотків річних, що разом складає 182   024,32   грн та перевищує майже у два рази суму прострочення.
25. Водночас у справі № 910/18706/23, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що відсотки річних розраховано за встановленою у статті 625 ЦК   України ставкою у розмірі 3   %. При цьому суди не встановили порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3   %   річних. А отже, ураховуючи, що 3   %   річних не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу позивача, на думку господарських судів, правових підстав для їх зменшення немає. Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій за змістом оскаржуваних судових рішень у справі №   910/18706/23.
26. Проаналізувавши зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19, з   огляду на відмінність підстав позовів та фактичних обставин справ, доказової бази, колегія суддів дійшла висновку про неподібність зазначеної справи за наведеними правовими ознаками зі справою, що переглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказане для порівняння судове рішення Верховного Суду - релевантним до обставин справи №   910/18706/23, що переглядається.
27. З огляду на таке колегія суддів зазначає про обґрунтованість висновку суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо неможливості врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі №   902/417/18, при розгляді клопотання відповідача про зменшення заявленої відповідачем суми 3   %   річних до 95   % з огляду на неподібність правовідносин у зазначеній справі зі справою, що розглядалася.
28. Подібний висновок щодо неможливості зменшення суми 3   %   річних, нарахованих на заборгованість з оплати вартості електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №  902/417/18, зважаючи на неподібність правовідносин у справі №  902/417/18 зі справою, що розглядалася, викладено у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №  910/8396/20 (пункти   26- 28).
29. Як вбачається зі змісту постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №  703/2718/16-ц та №  646/14523/15-ц (на які посилається скаржник) Суд зазначив про таке:
"Спір у справі виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування моральної шкоди.
За змістом положень статей   15,   16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК   України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК   України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Із викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК   України, що передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України)".
29.1. Велика Палата Верховного Суду у справах № 703/2718/16-ц та №   646/14523/15-ц дійшла висновку, що з набранням чинності рішенням суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. А отже, заявлені позовні вимоги про нараховану суму інфляційних втрат та 3 %   річних є обґрунтованими.
29.2. Водночас, як встановили суди попередніх інстанцій у справі №   910/18706/23, що переглядається, спір між сторонами виник із договірних відносин у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо здійснення своєчасної оплати за надані позивачем послуги.
29.3. Проаналізувавши зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №   902/417/18, №   703/2718/16-ц, №   646/14523/15-ц, а також зміст оскаржуваних судових рішень у справі №   910/18706/23, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку, що такі справи є неподібними за змістовним критерієм (ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19) з огляду на відмінність підстав позовів та фактично-доказової бази.
30. Щодо доводів скаржника про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.04.2020 у справі № 920/653/19 та від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19 у контексті безпідставності стягнення з відповідача 3   %   річних, оскільки він не здійснював користування грошовими коштами, належними до сплати позивачу, колегія суддів зазначає таке.
31. За змістом доводів касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судами у спірних правовідносинах статті 625 ЦК України та висловлює незгоду із судовими рішеннями в частині нарахування 3 % річних, стверджуючи про те, що встановлення витрат відповідача як оператора системи передачі на виконання спеціальних обов`язків в іншому розмірі, аніж це затверджено структурою тарифу, відповідно до умов Закону   №   2019-VIII не передбачено. Також скаржник наголошує, що цим Законом не передбачено покриття витрат оператора системи передачі на виконання спеціальних обов`язків з інших джерел, аніж із тарифу на послуги з передачі електричної енергії, та поза розміром, ніж це встановлено у затвердженому НКРЕКП тарифі. Використання коштів на цілі або у розмірах, не передбачених встановленою структурою тарифу, є нецільовим використанням коштів. Скаржник зауважив, що сума коштів, сплачених оператором системи передачі на користь постачальників універсальних послуг щодо забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел у рази перевищувала витрати, які встановлені НКРЕКП у щорічному тарифі на зазначені цілі; водночас відповідач здійснює виплати пропорційно на недискримінаційній основі в межах залишку коштів на відповідному рахунку.
32. Разом із тим у жодній із наведених скаржником справ (№ 920/653/19, №   914/1001/19) суд касаційної інстанції не вирішував питання, пов`язаного з розрахунками за електричну енергію з використанням спеціального тарифу, встановленого НКРЕКП для електричної енергії з альтернативних джерел.
33. Так, у справі № 910/18706/23, що переглядається, предметом спору є стягнення пені, штрафу, 3   %   річних та інфляційних втрат за несвоєчасну оплату придбаної електричної енергії з альтернативних джерел.
34. Натомість у справі №   914/1001/19 розглядався спір про стягнення 500   971,71   грн інфляційних втрат, 3   %   річних та пені у зв`язку із простроченням відповідача оплати наданих позивачем послуг щодо сервісного обслуговування холодильного обладнання відповідача. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з доведеності позивачем факту несвоєчасної сплати відповідачем за надані послуги згідно з укладеним сторонами договором, тому нарахування позивачем інфляційних втрат, 3   %   річних та пені визнано обґрунтованим. Верховний Суд постановою від 30.04.2020 залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій та виснував, що сплата 3   %   річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні втрати, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пункт   5.2.4 зазначеної постанови).
35. У справі №   920/653/19 предметом спору було стягнення основного боргу, пені, 3   %   річних та інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору на виконання робіт (підряду) щодо механічної та термічної обробки деталей (сировини, матеріалів) замовника в частині своєчасної та повної оплати за виконані позивачем роботи. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач виконав обумовлені договором роботи на загальну суму 738   142,50   грн, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами приймання виконаних робіт за період з 06.10.2018 до 29.01.2019, однак відповідач сплатив позивачу лише 109   038,61   грн. Ураховуючи встановлене судом порушення відповідачем умов пунктів 3.1- 3.2 договору щодо здійснення оплати, позивач правомірно заявив до стягнення з відповідача пеню, 3   %   річних, інфляційні втрати за порушення виконання зобов`язання. Суди встановили, що розрахунок пені і 3   %   річних є правильним, тому задовольнили позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, однак у частині стягнення інфляційних втрат на суму 8   998,13   грн відмовили у зв`язку із помилковим їх нарахуванням відповідачу. Верховний Суд постановою від 03.04.2020 залишив оскаржувані судові рішення без змін і дійшов такого висновку щодо застосування частини другої статті   625 ЦК   України (пункт   8.7 постанови): "Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.".
36. Зі змісту постанов Верховного Суду, прийнятих у справах № 914/1001/19 та №   920/653/19, вбачається, що правовідносини між сторонами зазначених справ виникли щодо підставності застосування судами відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті   625 ЦК   України (нарахування втрат від інфляції та 3   %   річних), у спорах, що виникли з укладених суб`єктами господарювання, які не є учасниками ринку електричної енергії, цивільно-правових договорів (відповідно до договору надання послуг із сервісного обслуговування обладнання та договору на виконання робіт (підряду)). 
37. Разом із тим у справі № 910/18706/23, що переглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із простроченням відповідача у розрахунку з позивачем за   договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, тому правовідносини між сторонами цього спору врегульовано положеннями спеціального Закону України від 13.04.2017 № 2019-VIII "Про ринок електричної енергії".
38. При цьому в жодній із наведених відповідачем у касаційній скарзі справ (№ 914/1001/19, № 920/653/19) не досліджувалася специфіка правового регулювання розрахунків (стягнення заборгованості, пені, штрафу, інфляційних втрат і 3   %   річних) на   ринку електричної енергії за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
39. Отже, у справі, що переглядається, та у справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норми права (частини другої статті 625 ЦК   України), а у зв`язку з наявністю різних обставин у таких справах, що формують зміст правовідносин, та їх різною оцінкою судами в кожному конкретному випадку. У жодній із наведених відповідачем справ судом касаційної інстанції не вирішувалося питання, пов`язане із розрахунками за надані послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії.
40. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
41. При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на обставини справи, встановлені судами за доводами і доказами, наданими учасниками справи. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
42. Отже, проаналізувавши наведені скаржником постанови Верховного Суду щодо застосування норм права в контексті спірних правовідносин, ураховуючи критерії подібності, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у   справі № 233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність справ №   914/1001/19 та №   920/653/19 зі справою, що переглядається, з огляду на різне правове регулювання правовідносин, щодо яких виник спір у зазначених справах (спори у цих справах не стосуються порядку розрахунків між учасниками ринку електричної енергії, а судами у таких справах не розглядалося питання застосування статті   625 ЦК   України в сукупності зі статтями 33, 62, 63 Закону України "Про ринок електричної енергії"), тому застосування норм права за неподібності правовідносин у таких справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.
43. Колегія суддів також зауважує, що цитування скаржником висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті   625 ЦК   України, наведених у постановах у справах № 902/417/18, № 914/1001/19, №   920/653/19 в неподібних правовідносинах зі справою, що переглядається, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК   України.
44. З огляду на викладене доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 902/417/18, № 914/1001/19, № 920/653/19, є безпідставними. Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
45. У пункті   5 частини першої статті   296 ГПК   України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту   1 частини другої статті   287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
46. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №   910/18706/23 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом   1 частини другої статті   287 ГПК   України, згідно з пунктом   5 частини першої статті   296 цього Кодексу.
47. При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
48. Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні із принципом юридичної визначеності. Тому категорію res слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнає держава та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає у тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
49. Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
50. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§   56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
51. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
52. Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження, виходить з того, що останній не аргументував і не довів у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду та не обґрунтовували наявної необхідності забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
53. Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res   judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржник не зазначив й не обґрунтував.
54. У справі "Sunday Times v. United Kingdom" ЄСПЛ указав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені в суспільстві правила та моральні засади суспільства.
55. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
56. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
57. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v.United Kingdom").
58. Разом із тим суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті   300 ГПК   України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
59. Колегія суддів суду касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
60. За наведених обставин згідно з пунктом   5 частини першої статті   296 ГПК   України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ   "НЕК" Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі №   910/18706/23, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті   287 цього Кодексу Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними зі справою, що переглядається.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 у справі №   910/18706/23 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                 А.   Ємець
Суддя                                                                                 І.   Бенедисюк
Суддя                                                                                          Т. Малашенкова