УХВАЛА

30 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/12933/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ємця  А.  А. (головуючий), Бенедисюка  І.  М., Малашенкової  Т.  М.,
за участю секретаря судового засідання Рєзнік  А.  В.,
представників учасників справи:
позивача - Скрипчук М. Є., Рубан І. В., 
відповідача - Яндульський Д.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тродат  ЮА"
на рішення  Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 (суддя Ващенко  Т.  М.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 (головуючий суддя Євсіков  О.  О., судді Алданова  С.  О., Корсак  В.  А.)
у справі №  910/12933/23 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тродат  ЮА" (далі - ТОВ  "Тродат  ЮА", позивач)
до Акціонерного товариства Комерційного Банку "Приватбанк" (далі - АТ  КБ  "Приватбанк", Банк, відповідач)
про визнання недійсним одностороннього правочину, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
1.          ТОВ "Тродат  ЮА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ КБ "Приватбанк", у якому просило
- визнати недійсним односторонній правочин, учинений Банком;
- визнати протиправним та скасувати рішення Банку про встановлення ТОВ  "Тродат  ЮА" неприйнятно високого рівня ризику; 
- зобов`язати Банк укласти з ТОВ  "Тродат  ЮА" договір банківського обслуговування відповідно до Умов та правил надання банківських послуг АТ  КБ  "Приватбанк", що розміщені на офіційному сайті Банку в мережі "Інтернет" за адресою: privatbank.ua, в редакції, чинній на дату подання документів до Банку - 07.06.2023, та які разом із пам`яткою клієнтів і тарифами становлять договір банківського обслуговування.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова Банку від встановлення ділових відносин із позивачем (відкриття банківського рахунка ТОВ  "Тродат  ЮА" як юридичній особі) є необґрунтованою і такою, що суперечить вимогам закону. ТОВ  "Тродат  ЮА" доводить, що структура його власності є прозорою, включає в себе одного учасника, який є громадянином України та здійснює підприємницьку діяльність більше 20  років; Банк не навів жодної обставини як підстави для встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику та відмови у встановленні з ним ділових відносин; відповідь Банку з відмовою від встановлення ділових відносин відповідно до листа від 20.06.2023 №  20.1.0.0.0/7-230609/9319 не містить жодного із критеріїв ризику, визначених Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 №  65 (далі - НБУ, Положення від 19.05.2020 №  65), щодо позивача як потенційного клієнта Банку.
3.           Господарський суд міста Києва рішенням від 16.01.2024 у справі №  910/12933/23 у задоволенні позову відмовлив повністю.
4.           Обґрунтовуючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив про таке:
- із матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що ТОВ  "Тродат-Україна" (ідентифікаційний код 30652855) створене 24.02.2000 за законодавством України двома засновниками: громадянином України ОСОБА_1 (директор цього товариства з дати його реєстрації) та громадянином рф ОСОБА_2 ; ТОВ  "Тродат-Україна" було офіційним представником австрійської компанії TRODAT (виробник автоматичної штемпельної продукції) в Україні, а з 24.02.2022 зупинило господарську діяльність до закінчення введеного в цей день в Україні військового стану;
- з огляду на те що одним із кінцевих бенефіціарних власників ТОВ  "Тродат-Україна" є громадянин рф, на цю юридичну особу поширюються обмеження, встановлені у пункті  15 постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 №  18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" (далі - Постанова від 24.02.2022 №  18), а саме: зупинення здійснення обслуговування банками видаткових операцій за рахунками юридичних осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації  /  Республіки Білорусь, за винятками, встановленими у цій постанові;
- 13.04.2022 створено та зареєстровано ТОВ "Тродат ЮА" (позивач у справі, що переглядається) як юридичну особу з видами економічної діяльності, аналогічними до тих, що їх до 24.02.2022 здійснювало ТОВ  "Тродат-Україна"; єдиним засновником та директором ТОВ  "Тродат ЮА" є ОСОБА_1 , який на момент звернення 07.06.2023 до Банку із запитом про встановлення договірних відносин (відкриття поточного рахунка ТОВ  "Тродат ЮА" як юридичній особі) мав статус співзасновника ТОВ  "Тродат-Україна";
- за висновком Банку, з огляду на те що одним із кінцевих бенефіціарних власників ТОВ  "Тродат-Україна" є громадянин рф ( ОСОБА_2 ), є обґрунтованими підозри вважати, що ТОВ  "Тродат ЮА" створено одним із засновників ТОВ  "Тродат-Україна" (громадянином України ОСОБА_1 ) задля уникнення обмежень, покладених на ТОВ  "Тродат-Україна" відповідно до пункту  15 Постанови від 24.02.2022 №  18;
- за таких обставин при проведенні первинного фінансового моніторингу Банк правомірно встановив високий ризик ділових відносин щодо позивача як потенційного клієнта, що є належною достатньою підставою для відмови у відкритті банківського рахунка та укладенні відповідних правочинів із ТОВ "Тродат ЮА" відповідно до абзацу третього частини першої статті  15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019 №  361-IX (далі - Закон №  361-IX);
- доводи позивача, що ОСОБА_1 засуджує військову агресію рф щодо України, із введенням в Україні військового стану зупинив господарську діяльність ТОВ  "Тродат-Україна" та припинив будь-які стосунки із співзасновником ТОВ  "Тродат-Україна" - громадянином рф ОСОБА_2 , а також має бажання вийти зі складу учасників ТОВ  "Тродат-Україна", є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсного наміру ОСОБА_1 щодо виходу зі складу учасників ТОВ  "Тродат-Україна", зокрема, шляхом скликання загальних зборів учасників цього товариства за його ініціативою чи звернення до суду з відповідними вимогами, зважаючи на те що в силу частини другої статті  24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" для виходу ОСОБА_1 з часткою 50  % у статутному капіталі ТОВ  "Тродат-Україна" зі складу учасників цього товариства необхідна нотаріальна згода іншого учасника - ОСОБА_2 , громадянина рф, що на цей час не є можливим.
5.          Згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №  910/12933/23 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 в цій справі залишено без змін.
6.          Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- відповідно до приписів частин першої, третьої статті  7 Закону №  361-IX відповідач зобов`язаний застосовувати у своїй діяльності ризик-орієнтований підхід, ураховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Критерії ризиків визначаються Банком як суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених НБУ. Так, у пунктах  48, 53 Положення від 19.05.2020 №  65 передбачено, що Банк на основі оцінки ризиків ВК/ФТ, притаманних його діяльності, визначає свій ризик-апетит (рівень прийнятного рівня ризику) у сфері ПВК/ФТ, ураховуючи: 1)  ризики, які банк готовий прийняти; 2)  ризики, які банк може прийняти, але лише після вжиття заходів з управління такими ризиками (їх мінімізації); 3)  ризики, які є неприйнятними для банку. Банк здійснює оцінку ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтами до встановлення ділових відносин із клієнтом  /  проведення фінансової операції без установлення ділових відносин;
- застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із Законом №  361-IX виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу;
- Закон №  361-IX (абзац третій частини першої статті  15) визначає, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин  /  відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), в тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка  /  відмовитися від проведення фінансової операції, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;
- приписи Закону №  361-IX як спеціального нормативно-правового акта прямо наділяють Банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин із клієнтами з неприйнятно високим ризиком та є пріоритетними над вимогами статей 1066, 1067, 1075 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України);
- доводи позивача про те, що Банк не навів у відмові від 20.06.2023 щодо укладення договору банківського обслуговування дійсних та обґрунтованих підстав для встановлення клієнту неприйнятно високого рівня ризику та відмови від встановлення ділових відносин / відкриття рахунка, а також не витребував у позивача додаткових офіційних документів для уточнення інформації, є необґрунтованими, оскільки згідно з чинним законодавством про фінансовий моніторинг та затвердженими Банком Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ "Приватбанк" не встановлено такого обов`язку для суб`єктів первинного фінансового моніторингу;
- є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував порядку встановлення критеріїв ризику клієнта, визначеного Положенням від 19.05.2020 №  65, однак апеляційний суд, керуючись межами перегляду справи в суді апеляційної інстанції згідно зі статтею 269 ГПК  України, ці критерії врахував та дійшов висновку про відсутність підстав вважати оскаржувані позивачем дії Банку неправомірними;
- апеляційний суд урахував обставини, встановлені господарськими судами під час розгляду справи №  910/7965/22 за позовом ТОВ "Тродат ЮА" до АТ  КБ  "Приватбанк" про зобов`язання укласти договір (рішення суду першої інстанції від 22.11.2022 про відмову в позові, залишене без змін постановою апеляційного суду від 14.02.2023), а саме: обґрунтованість відмови Банку в задоволенні заяви ТОВ  "Тродат  ЮА" від 29.06.2022 щодо укладення договору банківського обслуговування з огляду на правомірність встановлення клієнту неприйнятно високого рівня ризику відповідно до вимог абзацу третього частини першої статті  15 Закону №  361-IX. Зазначені судові рішення в касаційному порядку не оскаржувалися та набрали законної сили;
- є безпідставним твердження позивача про те, що ТОВ  "Тродат  ЮА" взяло на себе повноваження єдиного офіційного представника австрійської компанії TRODAT в Україні, перебравши на себе такі функції від ТОВ  "Тродат-Україна", оскільки належних доказів таких обставин, а саме відповідної угоди на виконання таких повноважень, укладеної з австрійською компанією TRODAT, позивач суду не надав;
- апеляційний суд зауважив, що оскаржувана відмова АТ  КБ  "Приватбанк" від встановлення ділових відносин із позивачем не обмежує позивача у відносинах з іншими фінансовими установами, зокрема з АТ  "Укрсиббанк" та АТ  "Комінбанк", у яких у ТОВ "Тродат ЮА" відкрило поточні рахунки, що підтверджується матеріалами справи.
7.          Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій,  ТОВ  "Тродат  ЮА" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №  910/12933/23, прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
8.          Доводи касаційної скарги узагальнено зводяться до неправильного застосування судами попередніх інстанцій приписів абзацу третього частини першої статті  15 Закону  №  361-IX, Положення від 19.05.2020 №  65, Постанови від 24.02.2022 №  18 у прийнятті судового рішення про відмову у визнанні недійсним одностороннього правочину Банку щодо відмови від встановлення ділових відносин із позивачем (відкриття банківського рахунка юридичній особі) з підстави встановлення йому неприйнятно високого рівня ризику ділових відносин.
9.          Обґрунтовуючи свою правову позицію в поданій касаційній скарзі, ТОВ  "Тродат  ЮА" з посиланням на пункт  3 частини другої статті  287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК  України) вказує, що на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах, а саме абзацу третього частини першої статті 15 Закону № 361-IX щодо відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин та відкриття (обслуговування) банківського рахунка у зв`язку з тим, що потенційному клієнту /  клієнту встановлено неприйнятно високий ризик ділових відносин, при вирішенні спору щодо дійсності одностороннього правочину банку з відмови у відкритті банківського рахунка юридичній особі внаслідок встановлення їй неприйнятно високого рівня ризику за наслідком здійснення банком первинного фінансового моніторингу.
10.          Зокрема, ТОВ "Тродат ЮА" зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно витлумачили положення статті  15 Закону №  361-IX та, як наслідок, помилково відмовили в позові про визнання недійсним одностороннього правочину Банку щодо відмови у встановленні договірних відносин із позивачем як потенційним клієнтом.
11.          Скаржник доводить, що відповідно до приписів статті  15 Закону №  361-IX право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстави встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а є умовним, таким, що залежить від настання певних визначених цим Законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
12.          Позивач зауважив, що в пункті 49 Положення від 19.05.2020 №  65 міститься порядок проведення перевірки клієнта та перелік умов, згідно з якими банк за результатами проведеного аналізу має право визначити (за потреби) заборони  /  обмеження у своїй діяльності (щодо окремих видів діяльності та/або залучення окремих типів клієнтів на обслуговування). Однак суди попередніх інстанцій не дослідили рішення Банку щодо встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику та дотримання ним процедури проведення перевірки позивача на предмет відповідності критеріям ризиків, що встановлені Положенням від 19.05.2020 №  65.
13.          Скаржник зазначає, що про обов`язок суду дослідити підстави, які зумовили встановлення банком клієнту неприйнятно високого рівня ризику ділових відносин, також виснував Верховний Суд в постановах від 14.06.2018 у справі №  910/14158/17, від 16.10.2018 у справі №  910/21320/17 та від 20.02.2018 у справі №  910/11471/17. Однак такі висновки Суду стосувалися застосування Закону України від 14.10.2014 №  1702-VII "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (стаття  10), який втратив чинність у зв`язку із набранням чинності 28.04.2020 Законом №  361-IX. Тому зазначені висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані судами при вирішенні спору у справі, що переглядається, оскільки правовідносини в цій справі виникли після набрання чинності Законом №  361-IX.
14.          Позивач зауважив, що єдиним аргументом відповідача щодо відмови в укладенні договору банківського рахунка з позивачем є те, що директор та учасник позивача є також учасником та директором іншої юридичної особи - ТОВ  "Тродат-Україна", в якому одним з учасників є громадянин рф; на підставі цих доводів Банку суди дійшли висновку, що ТОВ "Тродат ЮА" створено "штучно" задля уникнення обмежень щодо здійснення банківських операцій ТОВ  "Тродат-Україна" як юридичною особою, кінцевим бенефіціарним власником якої є резидент рф, встановлених НБУ згідно з Постановою від 24.02.2022 №  18. Разом із тим суди не врахували аргументу позивача про те, що обмеження, передбачені в Постанові від 24.02.2022 №  18, стосуються виключно ТОВ  "Тродат-Україна", тобто іншої юридичної особи, яка не є учасником справи, що переглядається.
15.          Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не дослідив загальних критеріїв ризику ВК/ФТ, визначених в додатку 19 до Положення від 19.05.2020 №  65, відносно позивача, що підтвердив апеляційний суд в постанові від 03.06.2024 у цій справі. Разом із тим доводи апеляційного суду про те, що ці критерії враховані під час апеляційного перегляду справи, не відповідають дійсності, оскільки в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції відсутні посилання на фактичні обставини справи в контексті дослідження їх відповідності критеріям ризику, зазначеним у Положенні від 19.05.2020 №  65.
16.          Також у поданій касаційній скарзі позивач доводить, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права (частину третю статті 13, статті 73- 80 ГПК  України), оскільки прийняли оскаржувані судові рішення на підставі неналежних доказів, зокрема листа-повідомлення Банку про відмову позивачу в укладенні договору банківського рахунка. Скаржник зауважив, що за цим документом неможливо встановити обставини, які входять до предмета доказування, обґрунтованості рішення Банку, оскільки лист-повідомлення не може бути підставою для висновку, що відмова відповідача в укладенні договору є обґрунтованою. Зазначений лист-повідомлення лише констатує факт самої відмови Банку від встановлення договірних відносин із позивачем, а висновок щодо обґрунтованості такої відмови можна зробити тільки після перевірки дій Банку та перевірки доказів, на яких ґрунтується відповідний висновок відповідача.
17.          Верховний Суд ухвалою від 09.07.2024 відкрив касаційне провадження у справі №  910/12933/23 за касаційною скаргою ТОВ "Тродат ЮА" на підставі пункту  3 частини другої статті  287 ГПК  України.
18.          Розпорядженням керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.07.2024 у зв`язку з перебуванням судді Колос І. Б. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/12933/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Ємець А. А. (головуючий), Бенедисюк І. М., Малашенкова Т. М.
19.          АТ КБ "Приватбанк" подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в  якому відповідач заперечив проти доводів позивача, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить Суд оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
20.          Згідно з приписами статті  300 ГПК  України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21.          Відповідно до частини другої статті  287 ГПК  України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах  1,  4 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті  310 цього Кодексу.
22.          Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
23.          При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом  3 частини другої статті  287 ГПК України (що визначає скаржник), покладається на скаржника.
24.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті  2 ГПК України, зокрема, враховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
25.          Касаційне провадження у справі, що переглядається, відкрито на підставі пункту  3 частини другої статті  287 ГПК  України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах  1,  4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
26.          Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність  /  відсутність подібності правовідносин та наявність  /  відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
27.          Що ж до визначення подібних правовідносин у контексті застосування пункту  3 частини другої статті  287 ГПК  України, то в силу приписів статті  13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19, в якій визначено критерії подібності правовідносин.
28.          Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, із приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
29.          При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту  3 частини другої статті  287 та пункту  4 частини першої статті  296 ГПК  України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
30.          Із-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
31.          У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
32.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див.  постанови від 27.03.2018 у справі №  910/17999/16 (пункт  32); від 25.04.2018 у справі №  925/3/17 (пункт  38); від 16.05.2018 у справі №  910/24257/16 (пункт  40); від 05.06.2018 у справі №  243/10982/15-ц (пункт  22); від 31.10.2018 у справі №  372/1988/15-ц (пункт  24); від 05.12.2018 у справах №  522/2202/15-ц (пункт  22) і №  522/2110/15-ц (пункт  22); від 30.01.2019 у справі №  706/1272/14-ц (пункт  22)]. Це  врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
33.          Предметом розгляду позову у справі №  910/12933/23, що переглядається, є питання правомірності односторонньої відмови Банку-відповідача від встановлення ділових відносин із позивачем як потенційним клієнтом та відкриття йому банківського рахунка з огляду на встановлення позивачу неприйнятно високого ризику ділових відносин за наслідком проведення Банком первинного фінансового моніторингу в порядку статті  15 Закону №  361-IX.
34.          Визначивши у касаційній скарзі як підставу для перегляду справи в суді касаційної інстанції пункт  3 частини другої статті  287 ГПК  України, скаржник вважав, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування абзацу третього частини першої статті  15 Закону №  361-IX щодо відмови банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу від встановлення (підтримання) ділових відносин та відмови у відкритті (обслуговуванні) банківського рахунка внаслідок встановлення потенційному клієнту (клієнту) неприйнятно високого ризику ділових відносин. 
35.          Із цього приводу Верховний Суд зазначає таке.
36.          На розгляді Верховного Суду перебував спір у справі №  910/18504/20 про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого АТ  КБ  "Приватбанк", щодо розірвання договору на брокерське обслуговування з клієнтом Банку у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта.
36.          Так, у пункті  5.13 постанови від 20.01.2022 у справі №  910/18504/20 Верховний Суд виснував, що приписи статті  15 Закону №  361-IX наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин із клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, а тому у спірних правовідносинах, пов`язаних із фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону, до чого, власне, і відсилає пункт  3 частини другої статті  1075 ЦК  України. При цьому Верховний Суд у справі №  910/18504/20 погодився з висновком судів попередніх інстанцій про обов`язок банку підтвердити існування правових підстав для встановлення позивачу як клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин, невиконання якого (ненадання суду належних і допустимих доказів на підтвердження існування правових підстав для встановлення такого рівня ризику клієнту) стало підставою для задоволення позову і визнання недійсним спірного одностороннього правочину.
37.          Верховний Суд у справі №  910/10855/21 (постанова від 28.02.2023, пункт  34) за позовом про визнання недійсною односторонньої відмови (правочину), вчиненої АТ  КБ  "Приватбанк" щодо розірвання договору банківського обслуговування, звернувся до своєї правової позиції щодо застосування положень статті  15 Закону  №  361-IX, викладеної в постанові від 20.01.2022 у справі №  910/18504/20, та дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від такого правового висновку Верховного Суду за наслідком розгляду справи №  910/10855/21, зважаючи на те що скаржник не навів змістовного обґрунтування мотивів відступлення від висновку щодо застосування норми частини першої статті 15 Закону № 361-IX в подібних правовідносинах. Також у постанові від 28.02.2023 у справі №  910/10855/21 (пункт  41) Верховний Суд зазначив, що норма частини першої статті  15 Закону № 361-IX є диспозитивною, позаяк у дійсності передбачає як обов`язок, так і право суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) і від проведення підозрілої фінансової операції, що узгоджується з висновком Верховного Суду в постанові від 20.01.2022 у справі №    910/18504/20 щодо застосування цієї правової норми. За наслідком розгляду справи №  910/10855/21 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовуючи зазначені положення чинного законодавства у сфері фінансового моніторингу та враховуючи недоведеність Банком наявності правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, що, зокрема, зумовлено недоведеністю відповідачем належними і допустимими доказами обставин вчинення позивачем фінансових (платіжних) операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності у сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування до Банку відповідних заходів впливу, зокрема, незаконності джерел походження коштів позивача, інших його активів або прав на такі активи, а також недоведеності наявності у банківських операціях позивача ознак відмивання доходів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним оспорюваного одностороннього правочину, вчиненого Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування, укладеного з позивачем.
38. У постанові від 09.01.2024 у справі №  922/1253/23 (пункт  50) за позовом про відновлення порушеного права (зняття встановленого банком обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківському рахунку позивача - клієнта банку) Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що частина перша статті  15 та частина шоста статті  7 Закону №  361-IX надають банку право відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин із клієнтами з неприйнятно високим ризиком, однак банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення такого ризику. Загальні посилання на норми  Закону № 361-IX, відповідно до яких банк встановив клієнту неприйнятно високий ризик, не можуть вважатися належним обґрунтуванням правових підстав для встановлення такого ризику. Залежно від конкретних фактичних обставин банк повинен достатнім чином аргументувати, на підставі чого саме клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями. За результатами розгляду справи №  922/1253/23 суди попередніх інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, встановили, що досліджені документи не підтверджують існування правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, а скаржник не довів належними та допустимими доказами обґрунтованості підстав вважати, що позивач вчиняв платіжні операції, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності, тому позовні вимоги було задоволено.
39.          Верховний Суд виходить з того, що ГПК України не містить визначення поняття терміну "висновок щодо застосування норм права". 
40.          Втім, вказаний термін наскрізно використовується законодавцем у відповідних статтях ГПК України, ЦПК України, КАС України, КК України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" тощо.
41.          Верховний Суд звертається до висновку, викладеному в постановах від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких зазначено, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи.
42.          Отже, висновком Верховного Суду щодо застосування норм права є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов`язковий для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
43.          Верховний Суд виходить також з того, що кожен висновок Верховного Суду щодо застосування норм права потребує оцінки, зокрема, на релевантність у аспекті, чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
44.          Аналіз зазначених правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у  справах №  910/18504/20, №  910/10855/21, №  922/1253/23 викладено узагальнений правовий висновок щодо застосування приписів статті  15 Закону України від 06.12.2019 №  361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", зокрема, по-перше, про те що право банку відмовитися від договірних відносин із клієнтом з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а є умовним, тобто таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин; по-друге, щодо необхідності надання судами оцінки підставам та обґрунтованості встановлення клієнту відповідної категорії ризику ділових відносин у кожному конкретному випадку, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.
45.          Отже, Верховний Суд надав правовий висновок стосовно застосування положень статті 15 Закону України від 06.12.2019 № 361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (чинного з 28.04.2020) щодо права банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися в односторонньому порядку від встановлення (підтримання) ділових відносин внаслідок встановлення потенційному клієнту (клієнту) неприйнятно високого ризику ділових відносин; у цьому правовому питанні судова практика Верховного Суду є сталою та послідовною.
46.          Верховний Суд виходить з того, що є узагальнений висновок щодо статті 15 Закону №  361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" є диспозитивною, і який полягає в тому, що право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися в односторонньому порядку від встановлення (підтримання) ділових відносин внаслідок встановлення потенційному клієнту (клієнту) неприйнятно високого ризику ділових відносин, оскільки у дійсності передбчає як обов`язок, так і право суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від встановлення ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин). 
47.          Суд у межах доводів касаційної скарги перевірив оскаржувані судові рішення на предмет того, чи розглянули суди першої та апеляційної інстанції цю справу відповідно до зазначеного правового висновку, через призму спірних правовідносин у цій справі дійшов висновку, що відсутні підстави вбачати у формулюванні судами протилежного правового висновку, а також немає порушень норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції, тому відсутні підстави для формування Судом іншого правового висновку щодо статті 15 Закону України №  361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". 
48.          Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом  3 частини другої статті  287 ГПК  України, не знайшла свого підтвердження.
49.          При цьому в питаннях підставності встановлення банком потенційному клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин правовідносини у кожному спорі щодо оскарження дій банку із встановлення (підтримання) та розірвання (припинення) договірних відносин із клієнтом з таким рівнем ризику на підставі статті  15 Закону №  361-IX Суд в порядку статті 210 ГПК  України досліджує докази з дотримання правил, передбачених статтею 86 ГПК  України, і оцінює за своїм внутрішнім переконанням, оскільки кожного разу суд, вирішуючи спір по суті, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин, що є підставою для реалізації Банком права на припинення договірних відносин із клієнтом. 
50.          Водночас суд касаційної інстанції в силу приписів статті  300 ГПК  України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
51.          Перевіривши доводи сторін щодо застосування положень статті 15 Закону №  361-IX, а також подані на їх обґрунтування докази, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для відмови у визнанні недійсним одностороннього правочину Банку про відмову від встановлення ділових відносин із позивачем - потенційним клієнтом (відкриття позивачу банківського рахунка) з огляду на встановлені фактичні обставини обґрунтованості визначення Банком позивачу під час здійснення первинного фінансового моніторингу неприйнятно високого ризику ділових відносин та належним чином навели у текстах оскаржуваних судових рішень мотиви їх прийняття.
52.          При цьому при розгляді справ №  910/18504/20, №  910/10855/21, №  922/1253/23 суди прийняли рішення про задоволення позовних вимог про визнання одностороннього правочину недійсним / відновлення порушеного права позивача як клієнта банку за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідження конкретних обставин безпосередньо зазначених справ з огляду на доказову базу та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тоді як повноваження суду касаційної інстанції визначаються з урахуванням меж, встановлених приписами статті  300 ГПК  України.
53.          Аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій у справі №  910/12933/23, що переглядається, щодо обґрунтованості встановлення позивачу як потенційному клієнту Банку неприйнятно високого ризику ділових відносин, що стало підставою для відмови у встановленні з ним договірних відносин Банком-відповідачем в односторонньому порядку шляхом відмови в укладенні договору банківського рахунка в силу частини першої статті  15 та частини шостої статті  7 Закону №  361-IX, не свідчить про їх невідповідність висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 20.01.2022 у справі №  910/18504/20, від 28.02.2023 у справі №  910/10855/21 та від 09.01.2024 у справі №  922/1253/23, з огляду на те що рішення щодо підставності встановлення банком неприйнятно високого ризику ділових відносин із клієнтом приймалися Судом за наслідками встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин та з урахуванням поданих доказів. У кожній зі справ при оцінці підставності встановлення банком клієнту відповідного рівня ризику суди виходили зі встановлених ними конкретних обставин, а їх рішення прийняті за результатами дослідження різної фактично-доказової бази.
54.          Проаналізувавши зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку, що у постановах Верховного Суду у справах №  910/18504/20, №  910/10855/21, №  922/1253/23 у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень частини першої статті  15 Закону  №  361-IX. Застосування судами попередніх інстанцій зазначеної норми матеріального права у справі, що переглядається, залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило у предмет доказування та формувало фактично-доказову базу.
55.          Доводи касаційної скарги про порушення місцевим та апеляційним господарськими судами норм процесуального права фактично спонукають суд касаційної інстанції на переоцінку вже встановлених судами попередніх інстанцій обставин, а суд касаційної інстанції в силу положення частини другої статті 300 ГПК  України не наділений такими повноваженнями.
56.          Згідно з пунктом  4 частини першої статті  296 ГПК  України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). 
57.          З огляду на викладене касаційне провадження, яке відкрите з підстави, передбаченої пунктом  3 частини другої статті  287 ГПК  України, підлягає закриттю на підставі пункту  4 частини першої статті  296 цього Кодексу.
58.          Верховний Суд ураховує доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, оскільки позиція відповідача узгоджується з викладеним в цій ухвалі.
59.          При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.
60.          Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні із принципом юридичної визначеності. Тому категорію res слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає у тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
61.          Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
62.          У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§  56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
63.          Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
64.          Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження, виходить з того, що останній не аргументував і не довів у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
65.          Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржник не зазначив й не обґрунтував.
66.          У справі "Sunday Times v. United Kingdom" ЄСПЛ указав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені в суспільстві правила та моральні засади суспільства.
67.          До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
68.          Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
69.          Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v.United Kingdom").
70.          Разом із тим суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті  300 ГПК  України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
71.          Колегія суддів суду касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
72.          За наведених обставин згідно з пунктом 4 частини першої статті  296 ГПК  України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ  "Тродат  ЮА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №  910/12933/23, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті  287 цього Кодексу Суд встановив, що наявний висновок Верховного Суду щодо застосування норми права (статті  15 Закону №  361-IX) у подібних правовідносинах, на відсутність якого вказав скаржник при обґрунтуванні підстави для касаційного оскарження згідно з пунктом  3 частини другої статті  287 ГПК  України.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тродат  ЮА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у  справі №  910/12933/23 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                 А.  Ємець
Суддя                                                                                 І.  Бенедисюк
Суддя                                                                                          Т.  Малашенкова