УХВАЛА

09 липня 2024 року 
м. Київ
cправа №  914/3592/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ємця А.А. (головуючий), Бенедисюка І.М., Жайворонок Т.Є.
перевіривши матеріали касаційної скарги  Головного управління ДПС у Львівській області (надалі ГУ ДПС у Львівській області)
на рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024
у справі № 914/3592/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю     "Львівенергозбут" (надалі ТзОВ "Львівенергозбут")
до відповідача Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області 
про стягнення 283 851,76 грн,
ВСТАНОВИВ:
08.12.2023 ТзОВ "Львівенергозбут" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ГУ ДПС у Львівській області про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 283 851,76 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено розгляд справи по суті.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 у справі №914/3592/23 позов задоволено. Стягнуто з Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Львівській області (Філія ДПС) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Львівенергозбут 283 851, 76 грн. заборгованості та 4 257, 78 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №914/3592/23 апеляційну скаргу ГУ ДПС у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 без змін
ГУ ДПС у Львівській області 01.07.2024 через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення господарського суду Львівської області від 06.03.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №914/3592/23 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повністю.
Крім того, у касаційній скарзі заявлені також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції та відстрочення сплати судового збору до закінчення розгляду справи у суді касаційної інстанції.
Перевіривши матеріали касаційної скарги ГУ ДПС у Львівській області у справі № 914/3592/23, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 установлено у розмірі                      2 684,00 грн.
Позов подано у 2023 році. Предметом позову у справі № 914/3592/23 є стягнення 283 851,76 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500 х 2 684,00 грн =1 342 000,00 грн).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункт 2 частини другої  статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Проте, Суд зазначає, що ця підстава є саме підставою касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, натомість, не є доводами, які у розумінні підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадків, які дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Передбачені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки не є тотожними з поняттям підстав касаційного оскарження, які передбачені пунктами 1- 4 частини першої статті 287 ГПК України.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник посилається на виключний випадок передбачений підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України; зазначає про те, що справа становить значний суспільний інтерес та носить резонансний характер, оскільки передумовою подання позовної заяви є стягнення заборгованості за комунальні послуги в розмірі 283 851,76 грн, оскільки у разі неправомірного стягнення коштів з бюджету України в розмірі 283 851, 76 грн. призведе до дефіциту бюджету України.
Розглянувши міркування наведені у касаційній скарзі та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність виключного випадку для відкриття касаційного провадження.
Суд зауважує, що використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що справа № 914/3592/23 становить значний суспільний інтерес, а зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням скаржником власного їх викладення, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи. 
Незгода скаржника із оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про їх незаконність і про винятковість справи для скаржника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для нього внаслідок прийняття рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на його користь є звичайним передбачуваним процесом. 
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, також враховано межі, порядок та повноваження судів щодо розгляду цієї справи.
Тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів.
Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення.
Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на викладене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №914/3592/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, то клопотання ГУ ДПС у Львівській області  про поновлення строку на касаційне оскарження та про та відстрочення сплати судового збору до закінчення розгляду справи у суді касаційної інстанції слід залишити без розгляду.
Керуючись статтями 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 у справі №914/3592/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя                                                                                                    А. Ємець

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    Т. Жайворонок