ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ  
 ПОСТАНОВА          
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ          

 19 жовтня 2010 р.                                                                                    	№ 38/475  	

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

	Л.І. Рогач –головуючого,
С.В. Бакуліної, Н.О. Волковицької, 	
 
за участю представників:	
	
позивача	Сокол Г.Б., гол.	
 
відповідача	не з’явився  (про час та місце судового засідання повідомлений належно)	
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  	 Фермерського господарства "Галинка"	
 
на постанову	Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2010 року 	
 
у справі	№ 38/475 Господарського суду міста Києва	
 
за позовом	Фермерського господарства "Галинка"	
 
до 	Комунального підприємства "Київський зоологічний парк"	
 
про	стягнення 1000318,09грн.	

ВСТАНОВИВ:
 22.10.2009р. Фермерське господарство "Галинка" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Київський зоологічний парк" 1000318,09грн. (в тому числі 865758,54грн. основного боргу, 22139грн. відсотків річних, 112420,40грн. інфляційних втрат), посилаючись на статті 193, 199, 265 Господарського кодексу України,  статті 610, 625 Цивільного кодексу України.
Позовні вимоги вмотивовано несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого товару.
Відповідач відхилив позовні вимоги, вказавши, що з огляду на ненадходження відповідної суми бюджетного фінансування строк виконання зобов'язань за умовами договору не настав.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2010р. (суддя Власов Ю.Л.) у позові відмовлено повністю, оскільки на час прийняття рішення не настав строк виконання відповідачем зобов’язання оплатити одержану продукцію.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2010р. (судді: Ропій Л.М. –головуючий, Кондратова І.Д., Попікова О.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з огляду на його відповідність чинному законодавству та фактичним обставинам справи.
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постанову в даній справі, як прийняті при неправильному застосуванні та порушенні норм матеріального та процесуального права, а справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували приписи статей 193, 199, 265 Господарського кодексу України, статей 610, 625 Цивільного кодексу України, що регулюють порядок виконання зобов'язань за договором поставки та наслідки їх невиконання; апеляційним господарським судом було порушено право позивача на участь у судовому засіданні, статтю 4 Господарського процесуального кодексу України, не в повному обсязі встановлено істотні обставини справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам.
Відповідач не надіслав відзив по суті касаційної скарги; не скористався правом на участь представника у судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, позивачем та відповідачем було укладено договори № 2/01-08 від 01.02.2008р, № 15/01-08 від 01.02.2008р., № 18/01-08 від 01.02.2008р., № 12/01-08 від 06.02.2008р., № 26/01-08 від 13.03.2008р, № 161/01-08 від 25.04.2008р., відповідно до яких позивач продає, а відповідач купує товар, зазначений у специфікації, за ціною, вказаною в специфікації.
Відповідно до пункту 6.1 укладених договорів відповідач зобов'язується провести розрахунки за поставлений товар на підставі пункту 7 статті 51 Бюджетного кодексу України на умовах відстрочки платежу на протязі 30 банківських днів; у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється на протязі 5 банківських днів з дати отримання відповідачем бюджетного фінансування на здійснення закупівлі на свій рахунок.
Місцевим господарським судом встановлено, а сторонами не заперечується, що на виконання умов вказаних вище договорів позивач постачав, а відповідач приймав товар, зазначений у накладних, копії яких залучено до матеріалів справи; вказаний товар відповідач оплатив частково, внаслідок чого ним не було оплачено частину товару в сумі 865767,61грн., що підтверджується банківськими виписками та актами звірки розрахунків сторін.
За інформацією Головного управління державного казначейства України у місті Києві (лист № 15-04/671-10872 від 28.09.2009р.) з затверджених на 2008рік кошторисних видатків відповідача на суму 11034700грн. фактично профінансовано 7387000грн.; за інформацією Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення (лист № 22/ю від 18.11.2009р.) заборгованість відповідача в сумі 865767,71грн. за договорами поставки з позивачем на 2008 рік не профінансовано.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський встановив, що сторони обумовили в укладених договорах відкладальну обставину щодо строку оплати, яка на час звернення позивача з позовом не настала, що зумовлює відсутність у відповідача порушеного зобов’язання. 
Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції також встановив, що за Положенням про Київський зоологічний парк (затвердженим розпорядженням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 30.12.1994р. № 34-р в редакції розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.03.2000р. № 433) Київський зоологічний парк належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та утримується за рахунок коштів  міського бюджету. Кошти, виділені на фінансування зоопарку з міського бюджету, використовуються за цільовим призначенням за затвердженим кошторисом.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24.07.2008р. № 1020 Комунальне підприємство "Київський зоологічний парк" з червня 2008 року підпорядковано Головному управлінню охорони здоров'я та медичного забезпечення; вказане Управління за рішенням Київської міської ради від 17.01.2008р. № 3/4475 визначено головним розпорядником бюджетних коштів для фінансування зоопарку.
За інформацією, наданою Головним управлінням охорони здоров'я та медичного забезпечення на запит Київського апеляційного господарського суду в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України, з затверджених на 2009 рік кошторисних видатків у сумі 8464800грн. відповідача фактично профінансовано на суму 7856900грн.. з яких 4404700грн. на розрахунки з виплати заробітної плати, 1016200грн. на розрахунки по оплаті комунальних послуг та енергоносіїв; на підставі кошторису та плану асигнувань загального бюджету Київського зоологічного парку на 2010 рік рішенням сесії Київської міської ради від 14.05.2010р. затверджені видатки зоопарку на 2010 рік за КВК/КВК 110502 "інші культурно-освітні заходи та заходи" в розмірі 13171900грн, в тому числі 3882400грн. видатків на придбання продуктів харчування; кошти на оплату спірної вартості товарів, придбаних відповідачем за вказаними вище договорами станом на 18.01.2010р. не профінансовані.
Як правомірно вказано судом апеляційної інстанції, підприємства, установи, організації, інші особи, зазначені у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, звертаються до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських спорів за захистом своїх порушених  чи оспорюваних прав або охоронюваних законом інтересів.
Звертаючись до господарського суду, позивач реалізує надане йому статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України право на судовий захист, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про наявність, природу та зміст порушеного права; натомість, вирішуючи спір, господарський суд повинен на з'ясувати об'єктивну  наявну чи відсутність порушеного права, що підлягало б судовому захисту, виходячи з обставин справи, встановлених на підставі належних та допустимих доказів.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання); в силу статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов'язання має виконуватися  у строк (термін) його виконання, встановлений у зобов'язанні (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України). 
Статтею 212 Цивільного кодексу України передбачено, що особи, які вчиняють правочини, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона, чи ні (відкладальна обставина)
За статтями 628 та 638 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
За приписами частини 7 статті 51 Бюджетного кодексу України, якщо інше не передбачено нормативно-правовими актами, після отримання товарів, робіт, послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов’язання розпорядник бюджетних коштів приймає рішення про їх оплату та подає доручення на здійснення платежу органу Державного казначейства України.
Судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, а скаржником не спростовано досягнення сторонами за умовами договору згоди щодо порядку здійснення розрахунків, за яким відповідач зобов'язується провести розрахунки за поставлений товар на підставі пункту 7 статті 51 Бюджетного кодексу України на умовах відстрочки платежу на протязі 30 банківських днів; у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється на протязі 5 банківських днів з дати отримання відповідачем бюджетного фінансування на здійснення закупівлі на свій рахунок; вказана умова є правомірною за статтею 204 Цивільного кодексу України.
Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушеного права позивача на час звернення з позовом в силу того, що строк виконання відповідачем зобов’язання відповідно до передбачених договором умов платежу ще не настав, ґрунтується на належно та повно встановлених обставинах справи, відповідає положенням чинного законодавства, застосованого господарськими судами до спірних правовідносин.
Доводи скаржника про допущені апеляційним судом процесуальні порушення (проведення судового засідання раніше, ніж вказано в ухвалі) не підтверджуються матеріалами справи; час проведення засідання, зазначений у протоколі судового засідання, відповідає вказаному в ухвалі від 22.06.2010р.; протокол судового засідання від 13.07.2010р. містить інформацію про присутність представника позивача, зауважень на протокол не надходило.
Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини справи, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини та правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні; рішення є законним тоді, коли  суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності  з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що судами попередніх інстанцій розглянуто у порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України  всебічно, повно та об’єктивно у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, проаналізовано  правовідносини сторін, ступінь та порядок виконання взаємних зобов'язань за договорами, застосовано законодавство, що регулює спірні правовідносини, а їх висновки за наслідками розгляду даного спору є законними та обґрунтованими. 
Оскаржені рішення та постанова відповідають положенням статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України та вказаним вимогам; підстав для їх скасування з мотивів, наведених  у касаційній скарзі, не вбачається.
Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України
 ПОСТАНОВИВ :
 Касаційну скаргу Фермерського господарства "Галинка" залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2010 року у справі № 38/475 Господарського суду міста Києва та рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2010р. залишити без змін.
 Головуючий                                                                                  Л. Рогач
 Судді:                                                                                             С. Бакуліна
                                                                                                        Н Волковицька