ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ  
 ПОСТАНОВА          
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ          

 14 вересня 2010 р.                                                                                    	№ 13/276-09/3  	

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого	Кравчука Г.А.,	
 
суддів:	Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,	
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу	Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції	
 
на постанову	Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 08.06.2010 р.	
 
у справі	№ 13/276-09/3	
 
господарського суду	Київської області	
 
за позовом	Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції	
 
до	Білоцерківської дослідно-селекційної станції інституту цукрових буряків Української академії аграрних наук,	
 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:	Головне управління державного казначейства в Київській області	
 
про	стягнення 196 541,46 грн.	

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:	Оверченко О.С., дов. № 2025/10/10 від 22.07.2010 р.;	
 
відповідача:	Гук П.В., дов. № 236 від 27.08.2010 р.;
Крикун І.В., дов. № 238 від 27.08.2010 р.;
Гук С.В., дов. № 229 від 25.08.2010 р.;	
 
третьої особи:	— не з'явились;	

В С Т А Н О В И В:
 У грудні 2009 р. Білоцерківська об'єднана державна податкова інспекція (далі –Інспекція) звернулась до господарського суду Київської області з позовною заявою, у якій просила стягнути з Білоцерківської дослідно-селекційної станції інституту цукрових буряків Української академії аграрних наук (далі –Станція) заборгованість перед бюджетом по пені у розмірі 196 541,46 грн.
Позовні вимоги Інспекція обґрунтовувала тим, що Станція несвоєчасно погасила заборгованість за укладеними з Відділенням державного казначейства України в Білоцерківському районі (далі –Відділення) договором № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р. та договором від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр., у зв'язку з чим, виходячи з вимог законодавства України та умов вказаних договорів, має сплатити пеню у загальному розмірі 196 541,46 грн.
Рішенням господарського суду Київської області від 17.03.2010 р. (суддя Лопатін А.В.) у задоволенні позовних вимог Інспекції відмовлено.
Постановою Київського міжобласного господарського суду від 08.06.2010 р. (колегія суддів: Чорногуз М.Г., Суховий В.Г., Фаловська І.М.) рішення господарського суду Київської області від 17.03.2010 р. залишено без змін.
Вказані рішення та постанова мотивовані необґрунтованістю позовних вимог Інспекції, зокрема, тим, що Інспекція пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Інспекція звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову Київського міжобласного господарського суду від 08.06.2010 р. і рішення господарського суду Київської області від 17.03.2010 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Викладені у касаційній скарзі вимоги Інспекція обґрунтовує посиланням на обставини справи та ст. ст. 530, 546, 549, 625, 631, 1049, 1050 Цивільного кодексу України.
Інші особи, які беруть участь у справі, не скористались правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та відзивів на касаційну скаргу Інспекції до Вищого господарського суду України не надіслали, що не перешкоджає касаційному перегляду судових актів, які оскаржуються.
За розпорядженням заступника  Голови Вищого господарського суду України від 13.09.2010 р. розгляд касаційної скарги здійснюється Вищим  господарським судом України у складі колегії суддів: Кравчука Г.А. –головуючого, суддів Мачульського Г.М. та Шаргала В.І.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Інспекції не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів справи встановлено, що:
– між Відділенням, організацією орендарів Білоцерківського елеватора (далі –Елеватор) та Станцією було укладено договір № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р., на виконання умов якого Відділення надало Елеватору бюджетну позичку у розмірі 39 429 млн. крб.;
– п. 3.4 договору № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р. передбачалось, що Елеватор зобов'язується забезпечити повне повернення одержаної бюджетної позички у розмірі 39 429 млн. крб. в міру реалізації продукції, але не пізніше 01.09.1997 р.
– п. 6.2 договору № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р. встановлювалось, що при невиконанні Елеватором умов договору, зазначених у п. 3.4, Відділення має право безспірного стягнення з нього заборгованості по виданій позичці із застосуванням штрафних санкцій у вигляді пені –0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочки.
При цьому апеляційним господарським судом з'ясовано та матеріалами справи підтверджується, що договір № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р. взагалі не передбачав нарахування пені за невиконання або неналежне виконання Станцією його умов.
Таким чином, Інспекція не довела обставин, на які посилалась як на підстави позовних вимог про стягнення зі Станції заборгованості перед бюджетом по пені у розмірі 193 701,11 грн. за несвоєчасне повернення бюджетної позички за договором № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р.
Відповідно до частини першої ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За таких обставин висновок господарського суду апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог Інспекції про стягнення зі Станції заборгованості перед бюджетом по пені у розмірі 193 701,11 грн. за несвоєчасне повернення бюджетної позички за договором № 44 від 29.03.1996 р. про надання бюджетної позички для авансування закупівлі зерна за державним замовленням 1996 р. є правильним, а відтак Інспекції було обґрунтовано відмовлено у задоволення зазначених позовних вимог.
Господарськими судами першої та другої інстанцій на підставі матеріалів справи також з'ясовано, що:
– між Відділенням та Станцією було укладено договір від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр., на виконання умов якого Відділення надало Станції бюджетну позичку у розмірі 7 000,00 грн.
– Станція повернула бюджетну позичку у розмірі 7 000,00 грн. з порушенням терміну, передбаченого договором від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр., а саме –23.03.1999 р.
– п. 5.2 договору від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр. передбачалось, що за несвоєчасне повернення фінансової допомоги або нецільове її використання тягне за собою застосування санкцій, передбачених чинним законодавством.
При цьому господарським судом другої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:
– подання Відділення № 15 від 05.05.2008 р. щодо стягнення зі Станції пені за період з 01.10.19998 р. по 23.03.2999 р. у розмірі 2 840,35 грн. за несвоєчасну повернуто фінансову допомогу за договором від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр. надійшло до Інспекції 06.05.2008 р.;
– Інспекція, на виконання подання Відділення № 15 від 05.05.2008 р., звернулась до Станції з листом № 11354/9/24-0 від 13.05.2008 р. з вимогою сплатити заборгованість по пені у розмірі 2 840,35 грн., проте Станція зазначеної заборгованості не сплатила.
Згідно з п. 1 частини другої ст. 72 Цивільного кодексу Української РСР скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
Частиною першою ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.
Вказані норми Цивільного кодексу Української РСР підлягають застосуванню на підставі п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що апеляційний господарський суд правильно відмовив Інспекції у задоволенні позовних вимог про стягнення зі Станції пені у розмірі  2 840,35 грн. за несвоєчасне повернення фінансової допомоги за договором від 16.10.1997 р. про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997/1998 рр. у зв'язку з закінченням строку позовної давності.
На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України постанова Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 08.06.2010 р. ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Інспекції не спростовують висновків господарського суду другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України
 П О С Т А Н О В И В:
 Касаційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 08.06.2010 р. у справі № 13/276-09/3 господарського суду Київської області –без змін.

 Головуючий суддя                                                                        Г.А. Кравчук

 Суддя                                                                                  Г.М. Мачульський

 Суддя                                                                                  В.І. Шаргало