УХВАЛА

20 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  916/4390/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Кролевець О. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 

на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Шаратова Ю. А.
від 22.01.2024 та
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Філінюк І. Г., Аленін О. Ю., Богатир К. В.
від 15.05.2024

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 
про стягнення 20 912,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 20 912,95 грн.

Позовні вимоги із посиланням на статтю 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", постанову Кабінету Міністрів України "Про порядок і розмірі виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних" № 1664 від 23.11.2006, обґрунтовані наявністю права на відшкодування витрат за період перебування на військових навчальних зборах працівників. 

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.01.2024 у справі № 916/4390/23 позов задоволено. Присуджено до стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 20 912,95 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн. 

Постановою від 15.05.2024 Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2024 у справі № 916/4390/23.

Суди виходили з того, що позивачем виконано вимоги законодавства та дотримано порядок подання до районних військових комісаріатів рахунків та відомостей до них на відшкодування середньої заробітної плати, нарахованої позивачем військовозобов`язаним працівникам, що в свою чергу зумовлює виникнення обов`язку у відповідача для відшкодування позивачу вищевказаних витрат.

04 червня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі № 916/4390/23.

Перевіривши касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Справи, на які поширюється дія пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред?явленого позову та його предмета (постанова об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20).

Частина 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 684,00 грн.

Ціна позову у даній справі становить 20 912,95 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на дату подання позову (100 х 2 684,00 грн = 268 400,00 грн). Таким чином справа № 916/4390/23 є малозначною.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Отже, Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

В своїй касаційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 посилається на те, що касаційна скарга стосується важливого питання права в сфері забезпечення можливості отримання компенсації витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, що, на думку скаржника, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. ІНФОРМАЦІЯ_2 зауважує, що:
-          "у даний час вбачається наявність виключної правової проблеми стосовно того, хто саме може звертатись задля отримання покриття витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, зокрема, в частині визначення того, що філії/структурні підрозділи або безпосередньо та виключно юридичні особи мають право звертатись для отримання вказаної компенсації;
-          також невизначеним є питання можливості отримання вказаної компенсації у інший бюджетний період ніж той, у який було подано відповідні рахунки для її нарахування;
-          також не визначено те, чи може бути подано особою, яка звертається задля отримання компенсації рахунки, які складені за довільною формою, яка не відповідає визначеній формі рахунку.".

За наслідками наведеного ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає, що наявна необхідність та підстави для здійснення Верховним Судом висновку із зазначених вище витань. Скаржник зазначає, що такі питання не були предметом розгляду Верховного Суду у межах інших судових справ та не були сформовані висновки щодо застосування норм права у аналогічних спірних правовідносинах щодо застосування вимог пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 1644 від 23.11.2006 "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" та пункту 12 "Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам", затвердженого пунктом 1 наказу Міністерства оборони України №90 від 12.03.2007, затвердженого в Міністерстві юстиції України 26.03.2007 за № 269/13536.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 також вважає, що справа становить виняткове значення для нього, оскільки в силу вищезазначених положень скаржник здійснює виплату аналогічних компенсаційних виплат, а також з огляду на наявність певної чисельності звернень з приводу отримання аналогічних виплат за аналогічних умов.

Розглянувши викладені скаржником доводи щодо наявності випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі, передбачених підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку, що твердження про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та має виключну правову проблему є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Поряд із цим зазначені у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що подана касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та вирішення виключної правової проблеми, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні належні обґрунтовані доводи та не надано жодних доказів кількісного та якісного виміру наявності питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 1644 від 23.11.2006 "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" та пункту 12 "Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам", затвердженого пунктом 1 наказу Міністерства оборони України №90 від 12.03.2007, затвердженого в Міністерстві юстиції України 26.03.2007 за № 269/13536, у подібних правовідносинах Судом до уваги не беруться, оскільки відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є виключним випадком касаційного оскарження, передбаченим пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, норма пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачає виключні випадки для касаційного оскарження судових рішень, зокрема, у малозначних справах. При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, покладається саме на скаржника.
Крім того, Суд звертає увагу, що оцінка доводів ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ?виняткового значення? може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою. Таким чином, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Водночас твердження, що справа № 916/4390/23 становить виняткове значення для ІНФОРМАЦІЯ_1 мають загальний характер, позаяк будь-яким чином ніж посиланням на наявність певної чисельності звернень з приводу отримання аналогічних виплат та незгодою із ухваленими судовими рішеннями не обґрунтоване. 

У пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що касаційному оскарженню підлягають рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише коли скаржником буде доведено наявність передбаченого/передбачених у цій нормі випадку/випадків, що залежить виключно від обставин конкретної справи, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява №24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" [рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57)].

З урахуванням того, що касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі та відсутність обставин, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 916/4390/23 за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/4390/23 за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                      Н. М. Губенко

Судді                                                                                                  І. Д. Кондратова

                                                                                                                  О. А. Кролевець