ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року 
м. Київ
cправа №  911/2347/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» - Литвина П.В.,

Публічного акціонерного товариства «Центренерго» - Гаврися Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 (у складі колегії суддів: Ходаківська І.П. (головуючий), Демидова А.М., Гаврилюк О.М.)
та рішення Господарського суду Київської області від 29.05.2023 (суддя Бабкіна В.М.) у частині задоволених позовних вимог

у справі № 911/2347/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»
про стягнення основного боргу, процентів, пені, 3 % річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз України») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго») про стягнення 108 071 941,43 грн, у тому числі 51 923 022,46 грн основного боргу, 41 097 850,60 грн процентів, 13 300 219,55 грн пені, 798 013,19 грн 3% річних, 952 835,63 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за двостороннім договором № 20/21-365-РДД купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021 у частині повернення позивачу сплачених за договором коштів у межах вартості зменшеного обсягу відпуску/відбору електричної енергії.
02.03.2023 ТОВ «ГК «Нафтогаз України» подало заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач вважав за необхідне збільшити розмір позовних вимог у частині стягнення пені, 3 % річних, процентів та інфляційних втрат (з одночасним зменшенням заявленої до стягнення суми основного боргу на 387 027,66 грн у зв`язку з частковим погашенням заборгованості відповідачем) та просив суд стягнути з ПАТ «Центренерго» на свою користь заборгованість у сумі 12 4987 992,86 грн, у тому числі 51 535 994,80 грн основного боргу, 46 033 456,82 грн процентів, 21 436 704,85 грн пені,                        1 451 841,54 грн 3 % річних, 4 529 994,85 грн інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.05.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024, закрито провадження в справі в частині стягнення 565 912,66 грн основного боргу. Решту позовних вимог задовольнити частково. Стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» 51   031   745,28 грн основного боргу, 4 529 994,85 грн інфляційних втрат, 1 451   841,54 грн 3% річних, 46 033 456, 82 грн 20 % річних та витрати зі сплати судового збору в сумі 868   350,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів, 3 % річних та інфляційних втрат, у березні 2024 року ПАТ «Центренерго» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 29.05.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі № 911/2347/22 у частині задоволення позовних вимог про стягнення 46 033 456,82 грн - 20% річних, 4 529 994,85 грн - інфляційні втрати, 1 451 841,54 грн - 3% річних та в даній частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. У випадку, якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення 20% річних, 3% річних, інфляційних втрат, відповідач просить суд зменшити розмір стягнення 20% річних, 3% річних та інфляційних втрат на 99%.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2024  відкрито касаційне провадження у справі № 911/2347/22 за касаційною скаргою ПАТ «Центренерго»  з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.05.2024.
ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні 15.05.2024 було оголошено перерву до 29.05.2024. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 29.12.2021 між ПАТ «Центренерго» (продавець) і ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (покупець) укладено двосторонній договір купівлі-продажу електричної енергії № 20/21-365-РДД, за умовами якого продавець зобов`язався відпустити електричну енергію в Об`єднану Енергосистему України, а покупець зобов`язався відібрати електричну енергію  з Об`єднаної Енергосистеми України згідно графіку відпуску/відбору електричної енергії, визначеного у додатку №       1, згідно пп. 23 п. 3 Порядку проведення електронних аукціонів з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 499 (абз. 1 пункту 2.1).
Продавець має право в односторонньому порядку на зменшення обсягу відпуску/відбору електричної енергії покупцю у разі, якщо собівартість виробництва електричної енергії у продавця є більшою ніж ціна (вартість) електричної енергії, визначеної в цьому договорі, з технічних причин, з інших причин чи обставин. За таких обставин обсяг(и) електричної енергії, який підлягає зменшенню та період(и) зменшення відпуску/відбору, визначається(ються) продавцем та обов`язкової застосування відповідальності згідно п. 4.2 договору в частині сплати процентів за користування грошовими коштами, які були отримані  як оплата за електричну енергію. Про зменшення відпуску/відбору електричної енергії в певних обсягах та за певний період(и) продавець має право повідомити покупця не пізніше ніж за тридцять днів до дати такого зменшення відпуску/відбору електричної енергії (абз. 2 пункту 2.1 договору).
У разі отримання продавцем коштів за електричну енергію, відпуск/відбір якої зменшив продавець, останній зобов`язується повернути кошти в межах вартості зменшеного обсягу відпуску/відбору електричної енергії протягом дев`яноста банківських днів з дати отримання від покупця вимоги в письмовій формі про повернення коштів в сумі вартості електричної енергії, зменшеної для відпуску/відбору (абз. 4 пункту 2.1 договору).
Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 договору оплата за електричну енергію проводиться покупцем після підписання продавцем договорів договірного списання, визначених в пункті 4.2 цього договору, грошовими коштами у національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця, зазначений у розділі 10 цього договору, шляхом перерахування грошових коштів в розмірі вартості 100 % всього обсягу електричної енергії, передбаченої цим договором (за вирахуванням суми гарантійного внеску), протягом 2-х банківських днів з дня надання договорів або додаткових угод до договорів банківського рахунку щодо здійснення договірного списання з рахунків продавця, на який надходять кошти в оплату за електричну енергію, підписаних продавцем. Відпуск електричної енергії здійснюється продавцем покупцю, а покупець має право відбору електричної енергії за умови оплати її протягом двох робочих днів з дати укладення цього договору. Період відпуску/відбору електричної енергії становить: з 01.03.2022      до 31.03.2022 включно.
Оплата за цим договором вважається належним чином здійсненою після того, як на користь продавця з банківського рахунку покупця в повному обсязі списано грошові кошти, що підлягають сплаті за електричну енергію відповідно до умов договору (пункт 3.6 договору).
Згідно з пунктом 4.2 договору у разі наявності факту невиконання продавцем зобов`язань щодо відпуску обсягів електричної енергії (одностороннє зменшення продавцем обсягу відпуску/відбору електричної енергії), продавець зобов`язується у строки, передбачені договором, повернути на поточний рахунок покупця, зазначений у Розділі 10 даного договору, грошові кошти, сплачені покупцем на користь продавця за обсяг електричної енергії не відпущеної на відповідному етапі відпуску/відбору, та сплатити покупцю за користування грошовими коштами, які були отримані як оплата за електричну енергію, проценти у розмірі 20 % річних від загальної суми коштів, отриманих за договором, що розраховуються за період з дати фактичного перерахування коштів на рахунок продавця та до дати фактичного повернення (в розумінні статті 536 Цивільного кодексу України). У випадку невиконання продавцем у встановлений строк свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, сплачених покупцем, продавець додатково сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно повернутих покупцю грошових коштів за кожен день прострочення за весь період наявного прострочення.
У пункті 5.2 договору визначено, що сторона, яка не може виконувати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5 банківських днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.
Пунктом 8.1 договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін (за наявності) і діє до моменту повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором або укладення сторонами додаткової угоди про припинення (розірвання) цього договору.
У додатку № 1 до договору сторони погодили наступний графік відпуску/відбору електричної енергії у період з 01.03.2022 по 31.03.2022:    тип графіку продажу електричної енергії - базове навантаження; обсяг - 185 750 МВт/г; ціна за 1 МВт/г  (з акцизним податком та без ПДВ) - 1   900,00 грн; вартість електроенергії (з акцизним податком та без ПДВ) - 352 925 000,00 грн, ПДВ - 70 585 000,00 грн; вартість електроенергії  (з акцизним податком на з ПДВ) - 423 510 000,00 грн.
На виконання умов договору купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021 № 20/21-365-РДД від 29.12.2021 між ПАТ «Центренерго»  (клієнт), Акціонерним товариством «Ощадбанк» (банк) і ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (сторона-3) було укладено договір про договірне списання від 29.12.2021 № 658, за умовами якого з 01.01.2022 і до повного виконання грошових зобов`язань клієнта, що виникли на підставі укладеного між клієнтом та стороною-3 двостороннього договору купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021 № 20/21-365-РДД, з урахуванням усіх додаткових угод, договорів, додатків, змін та доповнень до нього, укладених та тих, що будуть укладені до нього, реалізовувати свої права та обов`язки за договором з урахуванням того, що клієнт доручає банку та надає йому право здійснювати договірне списання коштів з рахунків клієнта на поточний рахунок сторони-3 для проведення розрахунків клієнта із стороною-3 за договором купівлі-продажу.
За період з 29.12.2021 по 17.01.2022 ТОВ «ГК «Нафтогаз України» перерахувало на рахунок ПАТ «Центренерго»  попередню оплату за електричну енергію у загальному розмірі 423 510 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 29.12.2021 № 60282749 на суму 162 531 250,00 грн, від 30.12.2021 № 13838 на суму 32 506 250,00 грн, від 17.01.2022 № 13876 на суму  228 472 500,00 грн.
У листі від 26.01.2022 № 24/271 ПАТ «Центренерго» повідомило ТОВ «ГК «Нафтогаз України» про зменшення відпуску/відбору електричної енергії в обсязі 60000МВт*год за період з 01.03.2022 по 10.03.2022; у листі від 07.02.2022 № 24/409 ПАТ «Центренерго» повідомило ТОВ «ГК «Нафтогаз України» про зменшення відпуску/відбору електричної енергії в обсязі 60000МВт*год за період з 11.03.2022 по 20.03.2022; у листі від 17.02.2022 № 24/599 ПАТ «Центренерго» повідомило ТОВ «ГК «Нафтогаз України» про зменшення відпуску/відбору електричної енергії в обсязі 65750 МВт*год за період з 21.03.2022 по 31.03.2022.
Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у визначені строки та кількості товар не передав, хоча покупець повністю оплатив обумовлену до передачі договором кількість електричної енергії, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» звернулося до ПАТ «Центренерго» з вимогами про повернення вартості електричної енергії, зменшеної для відпуску/відбору, з розрахунку її вартості за день, зокрема, у листі від 28.01.2022 № 119/2.1-1777-2022 позивач звернувся з вимогою про повернення коштів в сумі 136 800 000,00 грн (вхідний відповідача  від 28.01.2022      № 622); у листі від 08.02.2022 № 119/2.1-2339-2022 позивач звернувся з вимогою про повернення коштів в сумі 136 800 000,00 грн (вхідний відповідача від 08.02.2022 № 888); у листі від 17.02.2022 № 119/2.1-3264-2022  позивач звернувся з вимогою про повернення коштів в сумі 149 910 000,00 грн (вхідний відповідача  від 18.02.2022 № 1263).
У листі від 08.06.2022 № 24/1327 ПАТ «Центренерго» заявило ТОВ «ГК «Нафтогаз України» про обставини непереборної сили, за змістом якого відповідач зазначав про те, що з 24.02.2022 російською федерацією здійснюється повномасштабна збройна агресія проти України. Наведені вище обставини непереборної сили прямо, безумовно та безпосередньо перешкоджають продавцю своєчасно повернути кошти у разі отримання належної відповідної вимоги покупця за договором. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), про які сторони договору не могли знати та не знали на час укладення договору, офіційно засвідчені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022   № 2024/02.0-7.1.
За період з 29.12.2021 по 19.10.2022 включно за договором купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021 № 20/21-365-РДД ПАТ «Центренерго» повернуло на поточний рахунок ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у загальному розмірі  371 586 977,54 грн. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за двостороннім договором купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021              № 20/21-365-РДД у частині повернення сплачених за договором коштів у межах вартості зменшеного обсягу відпуску/відбору електричної енергії, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» звернулося до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Центренерго» 108 071 941,43 грн, у тому числі 51 923 022,46 грн основного боргу,  41 097 850,60 грн процентів, 13 300 219,55 грн пені, 798 013,19 грн 3% річних, 952 835,63 грн інфляційних втрат.
Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, закрив провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 565 912,66 грн основного боргу в зв`язку з  погашенням боргу в цій частині, а решту позовних вимог задовольнив частково, стягнув з  ПАТ «Центренерго» на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» 51 031 745,28 грн основного боргу, 4 529 994,85 грн інфляційних втрат,  1 451 841,54 грн 3 % річних, 46 033 456,82 грн 20 % річних та мотивував рішення доведеністю позовних вимог у задоволеній частині.
У поданій касаційній скарзі ПАТ «Центренерго» послалося, зокрема, на те, що: 
- судові рішення у цій справі оскаржують в частині задоволених позовних вимог про стягнення 20 % річних, 3 % річних та інфляційних втрат;
- суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки умовам договору від 29.12.2021 № 20/21-365-РДД та дійшли помилкового висновку, що  20 % річних не є відповідальністю, тому на них не розповсюджується заборона на стягнення згідно з постановою НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану», якою введено заборону на нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії до закінчення періоду воєнного стану;
- визначені сторонами у договорі 20 % річних за кожен день прострочення фактично є пенею, а не процентами за користування чужими грошовими коштами. У пункті 4.2 договору сторони під виглядом процентів за користування чужими грошовими коштами фактично приховали правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання (неустойка). У цьому випадку суд в порядку припису частини 2 статті 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) мав керуватися нормами статей 549-552 ЦК та вважати визначені у договорі 20 % річних як вид відповідальності за не відпуск продавцем електричної енергії. Отже, рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанцій у частині стягнення 20 % річних, підлягають скасуванню, а вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню;
- стверджуючи про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, скаржник зазначає, що визначена пунктом 4.2 договору умова щодо сплати процентів за користування грошовими коштами фактично за своїм змістом є правочином щодо забезпечення виконання зобов`язання, тобто є неустойкою в розумінні статей  549-552 ЦК, тому суди мали застосувати до спірних правовідносин положення статей 235,  549-552 ЦК, а також приписи підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану», якою введено заборону на нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», щодо застосування якого (підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332) відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах;
- суди дійшли помилкового висновку, що передбачені 20 % річних у пункті 4.2 договору (у розумінні статі 536 ЦК) та 3 % річних (у розумінні) мають іншу правову природу ніж неустойка (пеня, штраф) та виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснив оплату продукції на умовах попередньої оплати та набув статусу кредитора. Проте Верховний Суду України у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 навів правову позицію: про те, у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК, цей висновок не було враховано судами при вирішенні спору та неправильно застосовано статтю 536 ЦК і частину 2 статті 625 ЦК;
- суди не врахували обставини, за якими наявні підстави для зменшити розміру 20% річних, інфляційних втрат та 3 % річних у порядку статті 551 ЦК та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК), та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові  від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, стосовно того, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, доводів та вимог касаційної скарги, виходить із такого.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №    233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.
ПАТ «Центренерго» у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, обґрунтувало тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору неправильно застосовано положення статей 536, 551, частини 2 статті 625 ЦК, статті 233 ГК та не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду  щодо застосування цих норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо можливості суду за певних умов зменшити розмір 3 % річних, та постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.
Так, у справі № 6-2491цс15, предметом позову у якій є вимога позивача про стягнення  з відповідачів процентів за користування чужими грошовими коштами, а також на підставі статті 625 ЦК 3 % річних та інфляційних втрат, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин визнання недійсним договору купівлі-продажу за рішенням суду та застосуванням судом двосторонньої реституції, на виконання якої вирішено стягнути з відповідачів на користь позивача отримані від нього за продаж будинку кошти, не повернення цих коштів відповідачем, Верховний Суд України у постанові від 02.03.2016 навів висновок, що до спірних правовідносин у цій справі застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК; якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів; у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Натомість у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами існують договірні правовідносини, що унеможливлює застосування до них положень статті 1212 ЦК. Водночас суди встановили, що 20 % річних, заявлених до стягнення у цій справі, передбачені сторонами умовами договору, які є чинними та в установленому законом порядку недійсними не визнавалися, та якими визначено, що ці проценти річних від загальної суми коштів, отриманих за договором, розраховуються за період з дати фактичного перерахування коштів на рахунок продавця та до дати фактичного їх повернення. При цьому суди дійшли висновку про можливість застосування до спірних правовідносин  положень частини 2 статті 625 ЦК у зв`язку з встановленими обставинами прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. 
У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 ЦК, і встановили її в розмірі 40 % від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Отже, відповідне зменшення процентів річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме  встановлення процентів річних на рівні 40 % та 96 %, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у справі № 911/2347/22, що розглядається, проценти річних нараховані за встановленою у статті 625 ЦК ставкою у розмірі 3 %, а порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3 % річних Верховним Судом не встановлено.
Аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, на які послався скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Крім того, скаржник у касаційній скарзі, аргументуючи підстави касаційного оскарження судового рішення у цій справі, послався також на положення пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зміст зазначеної норми свідчить, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. Окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
В обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження судових рішень, стверджуючи про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, скаржник зазначає, що визначена пунктом 4.2 договору умова щодо сплати процентів за користування грошовими коштами фактично за своїм змістом є правочином щодо забезпечення виконання зобов`язання, тобто є неустойкою в розумінні статей  549-552 ЦК, тому суди мали застосувати до спірних правовідносин положення статей 235, 549-552 ЦК, а також приписи підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану», якою введено заборону на нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», щодо застосування якого (підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332) відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Відповідно до положень статті 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
У пункті 1 частини 2 статті 11 ЦК  визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Судами попередніх інстанцій установлено, що зобов`язання сторін у справі виникли з договору, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, за умовами якого продавець (відповідач) зобов`язався відпустити електричну енергію в Об`єднану Енергосистему України, а покупець (позивач) зобов`язався відібрати електричну енергію з Об`єднаної Енергосистеми України згідно графіку відпуску/відбору електричної енергії, визначеного у додатку №       1, згідно пп. 23 п. 3 Порядку проведення електронних аукціонів з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 499 (абз. 1 пункту 2.1).
При цьому, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно вважали цей договір належною у розумінні статей 11, 509 ЦК і статей 173, 174 ГК  підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін. 
Відповідно до статті 712 ЦК за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1). До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 ЦК).
Відповідно до статті 663 ЦК продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення частини 7 статті 193 ГК і статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Водночас частиною 2 статті 530 ЦК передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями статті 610 ЦК передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частинами 2, 3 статті 693 ЦК якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК).
Передбачені статтею 536 та частиною 3 статті 693 ЦК проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. 
З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною 3 статті 693 ЦК, не можуть бути ототожнені з неустойкою та передбаченими частиною 2 статті 625 ЦК процентами.
Крім того, правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати. 
Передбачене статтею 536, частиною 3 статті 693 ЦК право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою) з урахуванням положень статті 6 та частини 1 статті 627 ЦК слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.
Виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 ЦК, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них. Положення, закріплені у статті 536, частині 3 статті 693 ЦК, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину (такі висновки наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18 щодо питання обґрунтованості/необґрунтованості стягнення відсотків річних на підставі статей 536, 693 ЦК, а також постанові Верховного Суду від 02.11.2023 у справі №      911/2408/22).
Як зазначалося вище, у справі, що розглядається,  суди попередніх інстанцій установили, що умовами пункту 4.2 договору купівлі-продажу електричної енергії від 29.12.2021 № 20/21-365-РДД сторони передбачили, що у разі наявності факту невиконання продавцем зобов`язань щодо відпуску обсягів електричної енергії (одностороннє зменшення продавцем обсягу відпуску/відбору електричної енергії), продавець зобов`язується у строки, передбачені договором, повернути на поточний рахунок покупця, зазначений у Розділі 10 даного договору, грошові кошти, сплачені покупцем на користь продавця за обсяг електричної енергії не відпущеної на відповідному етапі відпуску/відбору, та сплатити покупцю за користування грошовими коштами, які були отримані як оплата за електричну енергію, проценти у розмірі 20 % річних від загальної суми коштів, отриманих за договором, що розраховуються за період з дати фактичного перерахування коштів на рахунок продавця та до дати фактичного повернення (в розумінні статті 536 Цивільного кодексу України).
Верховний Суд зауважує, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини 1 статті 3 ЦК), і за встановлених у справі обставин сторони самостійно на власний розсуд, використовуючи принцип свободи договору, передбачили відповідну його умову щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розумінні статті 536 ЦК, що відповідно до положень статті 629 ЦК є обов`язковим для виконання сторонами.
Суди попередніх інстанцій урахували, що заявлена до стягнення сума 20 % річних в порядку статті 536 ЦК не є штрафною санкцією, а належить до окремого виду відповідальності в силу приписів частини 3 статті 693 ЦК.
При цьому будь-яких обставин, що спростовують презумпцію правомірності договору в цій частині, судами попередніх інстанцій установлено не було, а відповідачем таких обставин у встановленому процесуальним законом порядку не доведено.
Отже, встановивши, що відповідачем не здійснено поставку електричної енергії за умовами укладеного договору, господарські суди дійшли заснованого на законі висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог у частині стягнення відсотків річних, що передбачено цим договором (аналогічні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду від 02.11.2023 у справі №      911/2408/22 за подібних умов договору купівлі-продажу електричної енергії, стороною у якому є ПАТ «Центренерго»).
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, стосовно необхідності формування Верховним Судом правового висновку щодо застосування положень підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану», якою введено заборону на нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», Верховний Суд зазначає, що обставини щодо неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права під час касаційного провадження не підтвердилися, оскільки доводи касаційної скарги стосуються виключно необхідності переоцінки доказів та зводяться до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, а також перегляду вже здійсненої оцінки доказів у справі.
Разом із тим, посилаючись на пункт 3 частини 2   статті 287 ГПК щодо необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, скаржник не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 у контексті спірних правовідносин з урахуванням актуальної судової практики, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, здійсненої ними оцінки наявних у справі доказів та підстав для часткового задоволення позову, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, яким чином висновок щодо застосування цієї норми права вплине на висновки судів першої та апеляційної інстанцій, викладені в оскаржених у цій справі судових рішеннях.
Отже, зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, зокрема, щодо правової природи нарахованих позивачем 20 % річних за користування грошовими коштами, у Верховного Суду (у контексті спірних правовідносин) відсутні підстави для надання правового висновку щодо застосування підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану» у подібних правовідносинах.
Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.
Аргументи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/2347/22 за касаційною скаргою ПАТ «Центренерго» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК      суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300   цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржених судових рішень у частині задоволених позовних вимог про стягнення 20 %, 3 % річних та інфляційних втрат у справі № 911/2347/22 не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, без задоволення, а постановлених у справі судових рішень - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку   статті 129 ГПК   покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» залишити без задоволення.
2. Закрити касаційне провадження у справі № 911/2347/22 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» у частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

4. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 та рішення Господарського суду Київської області від 29.05.2023 у частині задоволених позовних вимог у справі № 911/2347/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв

          І.С. Міщенко