ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  905/2199/20 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г. Є.
за участю розпорядника майна Корпорації "Індустріальна Спілка Донбасу" арбітражного керуючого Глеваського В. В. та представника компанії International Transit S. A. L. (Offshore) (Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор)) Герасименка Р. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу компанії International Transit S. A. L. (Offshore) (Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор))

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2024

у справі № 905/2199/20
за заявою компанії INDUMET S.A. (ІНДУМЕТ С.А.) 
до Корпорації "Індустріальна Спілка Донбасу" 
про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:
Компанія INDUMET S. A. (ІНДУМЕТ С. А.) звернулась до Господарського суду Донецької області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Корпорації "Індустріальна Спілка Донбасу" (далі - Корпорація, Боржник).
За результатами підготовчого засідання ухвалою від 30.03.2021 Господарський суд Донецької області відкрив провадження у справі №905/2199/20 про банкрутство Корпорації, ввів процедуру розпорядження майном Боржника.
31.03.2021 на офіційному веб-порталі судової влади України оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Корпорації.
Короткий зміст заявлених вимог
До господарського суду із заявою про визнання грошових вимог до Боржника, серед інших кредиторів, звернулася компанія International Transit  S. A. L. (Offshore) (Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор)) (далі - Компанія).
Компанія заявила грошові вимоги до Боржника (із урахуванням поданих заяв про  зменшення вимог та письмових уточнень) у розмірі 130 9687 484,84 грн, з яких: 
- 4 540,00 грн - судові витрати зі сплати судового збору (вимоги четвертої черги);
- 923 052 795,62 грн (що є еквівалентом 3 3253 777,59 доларів США) - основний борг (сума попередньої оплати) (вимоги четвертої черги);
- 130 105 781,67 грн (що є еквівалентом 4 684 866,92 доларів США) - 3% річних на загальну суму боргу 43 644 115,09 доларів США за період з 01.09.2017 по дату відкриття провадження у справі про банкрутство (вимоги четвертої черги);
- 1 777 376,00 грн (що є еквівалентом 64 000,00 доларів США) - сума стягнута за рішенням арбітражного суду в порядку відшкодування арбітражних витрат (вимоги четвертої черги);
- 352 260,93 грн відсотки на суму 64 000,00 доларів США за ставкою на 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції за період з дати винесення Остаточного Арбітражного рішення (19.09.2018) до дати відкриття провадження у справі про банкрутство, що еквівалентно 12   684,26 доларів США (вимоги четвертої черги);
- 13 376 481,11 грн (що є еквівалентом 398 611,38 євро) - гонорари та витрати арбітражного суду (вимоги четвертої черги);
- 156 987 447,82 грн (що є еквівалентом 5 652 825,66 доларів США) - штрафні санкції (вимоги шостої черги);
- 84 030 801,69 грн (що є еквівалентом 3025792,69 доларів США) - неустойка (вимоги шостої черги).
Заяву Компанія мотивує наявністю перед нею непогашеної заборгованості Корпорації як поручителя, яка виникла на підставі договору поруки від 17.09.2014 (далі - Договір поруки) за зобов`язаннями, передбаченими, у тому числі, договором поставки № DMKD/IT-01D від 17.09.2014 (далі - Договір поставки). 
На підтвердження заявлених вимог Компанія долучила до заяви копії зазначених договорів з додатковими угодами, нотаріально завірені копії рішень Арбітражного Інституту Торгово- промислової палати Стокгольму (далі - Арбітражний суд) у справі № V2017/176 та їх переклади на українську мову, копію судових рішень національних судів, інші документи.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою попереднього засідання від 19.01.2023 Господарський суд міста Києва, серед іншого, визнав вимоги Компанії у таких розмірах та черговості:     4 540,00 грн - вимоги першої черги, 1 068 664 695,33 грн - вимоги четвертої черги; 241 018 249,51 грн - вимоги шостої черги.
Ухвала суду в частині розгляду вимог Компанії мотивована тим, що внаслідок неналежного виконання покупцем своїх зобов`язань за Договором поставки, відповідно до наданих заявником документів у Боржника як поручителя утворилась заборгованість, а відтак місцевий суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених грошових вимог у повному обсязі.
Не погодившись із ухвалою попереднього засідання у частині визнання грошових вимог Компанії до Боржника, інший кредитор у справі ОСОБА_1. (вимоги якого визнані цією ж ухвалою) оскаржив її в апеляційному порядку.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 18.03.2024, якою:
- задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;
- скасував ухвалу Господарського суду Донецької області від 19.01.2023 у частині визнання грошових вимог Компанії в сумі 1 053 158 577,29 грн вимог четвертої черги та в сумі 241 018 249,51 грн вимог шостої черги та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у визнанні означених грошових вимог; 
- виклав абзац 4 пункту 1 резолютивної частини ухвали Господарського суду Донецької області від 19.01.2023 у такій редакції: "International Transit S.A.L. (Offshore) (Компаніїя "Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор)" в сумі 4 540,00грн. (вимоги першої черги), в сумі 15 506 118,04грн. (вимоги четвертої черги)"; 
-  доповнив пункт 1 резолютивної частини цієї ухвали абзацом наступному змісту: "У визнанні решти грошових вимог "International Transit S.A.L. (Offshore) (Компаніїя "Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор)" відмовити";
- постановив стягнути з Компанії на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 7 956,99 грн.
У частині визнаних грошових вимог Компанії до Боржника у сумі 4 540,00грн та 15 506 118,04 грн постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовою підставою виникнення цих вимог є сплата судового збору згідно вимог Закону України "Про судовий збір" та вказівки Арбітражного суду відповідно. Тож оскільки первинними документами для встановлення розміру вимог цієї категорії є власне квитанція про сплату судового збору №6252 та Арбітражне рішення (з урахуванням виправлення помилок), яке у встановленому порядку було визнано і набуло дозвіл на виконання, суд апеляційної інстанції вважав, що Компанією надано належні, допустимі і достатні докази на підтвердження обґрунтованості та розміру своїх грошових вимог до Боржника у цій частині.
Відхиляючи решту грошових вимог Компанії, що виникли на підставі договірних відносин та включають основну заборгованість за Договором поставки, відсотки за неправомірне користування коштами та штрафні санкції, апеляційний господарський суд керувався відсутністю у матеріалах справи первинних документів на обґрунтування заявленого розміру цих грошових вимог. 
При цьому врахувавши норми частини восьмої статті 75 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлені Арбітражним рішенням обставини підлягають доказуванню Компанією у загальному порядку, при чому визнання такого рішення на території України та надання дозволу на його примусове виконання не створює властивостей преюдиційності обставин, які розглянуті арбітражем.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
Компанія (скаржник) звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 у цій справі скасувати, а ухвалу Господарського суду Донецької області від 19.01.2023 (у відповідній частині) залишити в силі.
Касаційну скаргу Компанія мотивувала підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), через застосування судом апеляційної інстанції норм статей 45 - 47 КУзПБ без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, які (висновки) викладені у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 07.11.2019 у справі №   904/9024/16, від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20, від 30.11.2023 у справі №   910/2423/23, від 01.02.2024 у справі № 910/3835/22, від 29.02.2024 у справі №   908/2586/22.
Скаржник стверджує про незаконність оскаржуваної постанови з підстав її ухвалення з порушенням норм процесуального права з таких підстав:
(1) залишення поза увагою апеляційним судом, що за змістом усталених правових висновків Верховного Суду заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені грошові вимоги у межах справи про банкрутство. При цьому первинні документи не є єдиним належним та допустимим доказом грошових вимог кредитора. У цьому випадку, грошові вимоги Компанії до Боржника підтверджені рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення спору, а саме Арбітражним судом. Оскільки сторони Договору поставки та Договору поруки передали вирішення спору до Арбітражного суду згідно з регламентом, то відповідно рішення цієї арбітражної установи, прийняте за результатами розгляду спору, і є тим рішенням юрисдикційного органу, яким підтверджуються грошові вимоги Компанії;
(2) не врахування судом апеляційної інстанції, що рішення арбітражного органу, яке було визнано та на виконання якого було надано дозвіл у встановленому законом порядку, поширює свою законну силу на територію України, адже видається виконавчий документ, аналогічний тому, як і за результатами вирішення національним судом спору про стягнення коштів. Нехтування судовими рішеннями (у тому числі, Верховного Суду), які набрали законної сили та є обов`язковими, порушує принцип res judicata (остаточності рішення суду). У контексті порушення зазначеного принципу апеляційним судом не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 796/92/2018 , від 17.10.2019 у справі № 824/239/18, від 19.03.2020 у справі № 824/79/19, від 15.02.2024 у справі № 824/28/22 , від 11.01.2024 у справі №824/294/21;
(3) ігнорування апеляційним судом наданого Компанією судового рішення (ухвали від 14.11.2019 у справі № 904/2104/19), яким визнані кредиторські вимоги Компанії до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (далі - Товариство), яке є солідарним боржником та боржником за основним зобов`язанням. При цьому, у вказаній справі господарський суд врахував надане Компанією Арбітражне рішення та обставини його визнання й надання дозволу на його виконання, натомість не вимагав надання первинної документації, оформленої на виконання Договору поставки. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Розпорядник майна Боржника арбітражний керуючий Глеваський В.   В. (призначений ухвалою 15.09.2022 у цій справі) подав письмові пояснення, за змістом яких стверджує про законність та обґрунтованість оскарженої постанови.
Вважає, що суд апеляційної інстанції, діючи в межах доводів апеляційної скарги, використав дискреційне право щодо необхідності дослідження первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції.
Касаційне провадження
08.04.2024 до касаційного суду надійшла касаційна скарга Уповноваженої особи засновників Боржника.
Відповідно до протоколу передачі судової справи № 905/2199/20 раніше визначеному складу суду від 24.04.2024 для розгляду касаційної скарги визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Жуков С. В., Картере В. І.
Ухвалою від 25.04.2024 Верховний Суд, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 у справі № 905/2199/20; призначив її до розгляду на 29.05.2024 о 11:30 год.
Ухвалою від 13.05.2024 Верховний Суд задовольнив клопотання розпорядника майна Боржника арбітражного керуючого Глеваського В. В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 29.05.2024 Верховний Суду оголосив перерву у судовому засіданні у справі з розгляду касаційної скарги Компанії до 19.06.2024 о 10:45 год.
У судовому засіданні 19.06.2024 взяли участь представник Компанії та у режимі відеоконференції розпорядник майна Боржника, які надали пояснення по суті вимог та доводів касаційної скарги. Інші учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.
Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю інших учасників судового процесу чи їх представників.
Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи 
Загальна сума грошових вимог Компанії до Боржника (з урахуванням заяв про зменшення таких вимог та письмових уточнень) становить 1 309 687 484,84 грн.
Згідно з повідомленням від 06.12.2022 про результати розгляду кредиторських вимог Компанії заявлені вимоги розпорядник майна Боржника арбітражний керуючий Глеваський В. В. визнав у повному обсязі.
Заявлені вимоги Компанія обґрунтовувала наявністю на підставі Договору поруки заборгованості Корпорації перед заявником за зобов`язаннями, у тому числі, передбаченими Договором поставки.
З матеріалів поданої заяви суди з`ясували, що 17.09.2014 між Товариством (правонаступником ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат                           ім. Ф. Е. Дзержинського"), як Постачальником, та Компанією, як Покупцем, укладений Договір поставки, відповідно до умов якого:
- Постачальник зобов`язується продати, передати та поставити Покупцеві відповідну сталеву продукцію (далі - Продукція), а покупець зобов`язується прийняти та сплатити постачальнику погоджену ціну за таку продукцію (далі - купівельна ціна) (пункт 1.1 статті 1);
- погоджений асортимент, обсяг, ціна за тону, купівельна ціна продукції, що повинна поставлятися за цим договором і дата поставки, зазначається в специфікаціях, що підписуються сторонами, за формою Додатка А до цього Договору (кожна окремо - специфікація) (пункт 1.2 статті 1);
- Постачальник здійснює поставку продукції Покупцеві партіями, погодженими сторонами у специфікаціях (пункт 3.1 статті 3);
- сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України. У випадку прострочення партії проти встановлених у контракті строків Постачальник сплачує Покупцеві штраф, обчислений від вартості партії згідно з відповідною специфікацією в розмірі 0,1% за кожен день прострочення (пункт 7.1 статті 7);
- цей Договір регулюється та тлумачиться відповідно до законодавства України (пункт 9.1 статті 9);
- будь-який спір, розбіжність або претензія, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, у тому числі у зв`язку з його чинністю, не чинністю, порушенням або припинення, передається на розгляд та остаточне вирішення арбітражу згідно з Арбітражним регламентом Арбітражного Інституту Торгово-промислової палати Стокгольму. Арбітражний трибунал складається з трьох арбітрів. Місцем арбітражу є Стокгольм, Швеція. Мовою, що використовується в арбітражному провадженні, є англійська мова. Матеріальне право України є правом, що застосовується (пункт 9.2 статті 9);
- цей Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до дати, яка є більш пізньою з наступних дат: 31.12.2014 або дати повного виконання сторонами своїх відповідних зобов`язань за цим договором (пункт 10.1 статті 10).
Товариством та Компанією визначений бланк специфікації за Договором поставки.
17.09.2014 між Компанією, Товариством, ПАТ "Алчевський металургійний комбінат" та поручителем - Корпорацією (Боржник у цій справі) укладений Договір поруки за зобов`язаннями, в тому числі, передбаченими Договором поставки (за текстом Договору поруки - договір поставки 1).
Згідно з пунктом 2.2 Договору поруки Поручителі цим надають свою безвідкличну, абсолютну та безумовну згоду на те, що вони: (а) поручаються перед покупцем за належне та своєчасне виконання забезпечення зобов`язань та, як це передбачено в договорах поставки; і (b) зобов`язуються перед Покупцем, що в будь-який час коли ДМК та/або АМК своєчасно не виконає будь-якого з забезпечених зобов`язань, то поручителі негайно та в будь-якому разі після того, як Покупець надасть повідомлення про вимогу, виконають таке забезпечене зобов`язання    в такий самий спосіб в усіх аспектах, як забезпечене зобов`язання має бути виконане ДМК та/або АМК за відповідним договором поставки.
За умовами пункту 2.3 Договору поруки порукою забезпечується виконання всіх забезпечених зобов`язань у повному розмірі. Максимальний розмір забезпечених зобов`язань за договором поставки 1 складає 120 000 000 доларів США.
Відповідно до пункту 2.4. Договору поруки поручителі солідарно несуть відповідальність перед покупцем за виконання забезпечених зобов`язань. Сторони цим прямо домовилися, що цей договір передбачає солідарну відповідальність поручителів, а не субсидіарну.
Відповідно до пункт 3.4 Договору поруки повідомлення про вимогу, підписане покупцем або будь-яким належно уповноваженим представником покупця, та письмові пояснення покупця вважаються достатнім доказом для поручителів про невиконані обов`язки (включаючи заборгованість) ДМК та/або АМК за договорами поставки.
Згідно пункт 3.5 Договору поруки поручителі зобов`язані не пізніше, ніж на п`ятий робочий день після дати видачі відповідного повідомлення про вимогу виконати зобов`язання ДМК та або АМК за відповідним договором поставки у спосіб, задовільний для продавця.
Відповідно до пункту 3.6 Договору поруки у разі несплати поручителем будь-якої суми, що підлягає сплаті ними за відповідними договорами поставки чи за цим договором, вони мають невідкладно на вимогу продавця сплатити пеню за ставкою 0,3% від вартості забезпечених зобов`язань, виконання яких вимагалося покупцем у відповідному повідомленні про вимогу, за кожен прострочений день.
Згідно пункту 10.1 Договору поруки цей договір регулюється і тлумачиться згідно із законодавством України.
Відповідно до пункту 10.2 Договору поруки будь-який спір, розбіжність або претензія, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, у тому числі у зв`язку з його чинністю, не чинністю, порушенням або припинення, передається на розгляд та остаточне вирішення арбітражу згідно з Арбітражним регламентом Арбітражного Інституту Торгово-промислової палати Стокгольму. Арбітражний трибунал складається з трьох арбітрів. Місцем арбітражу є Стокгольм, Швеція. Мовою, що використовується в арбітражному провадженні, є англійська мова. Матеріальне право України є правом, що застосовується.
За твердженнями Компанії, ні Товариство, ані Корпорація своїх зобов`язань за Договором поставки з урахуванням Договору поруки належним чином не виконали. У зв`язку із чим 10.11.2017 кредитор звернувся до Арбітражного суду з позовом до Товариства та Корпорації.
Остаточним арбітражним рішенням Арбітражного суду у справі № V2017/176 від 19.09.2018 (з урахуванням рішення Арбітражного суду у цій справі від 08.11.2018 про виправлення), зокрема вирішено: 
- визнати Товариство та Корпорацію солідарними боржниками та стягнути з них на користь Компанії суму в розмірі 43 644 115,09 доларів США.
- стягнути з Корпорації на користь Компанії відсотки на суму 45 092 063,34 доларів США в розмірі 3 відсотки річних за період починаючи з 1 вересня 2017 до дати фактичної оплати;
- стягнути з Корпорації на користь Компанії неустойку в розмірі 3 025 792,69 доларів США;
- стягнути з Товариства на користь Компанії суму в розмірі 96 000 доларів США плюс відсотки за ставкою 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останньої у зв`язку з цією справою за період з дати винесення цього Рішення до дати фактичної оплати;
- стягнути з Корпорації на користь Компанії суму в розмірі 64 000 доларів США плюс відсотки за ставкою 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останньої у зв`язку з цією справою за період з дати винесення цього Рішення до дати фактичної оплати;
- гонорари та витрати Складу Суду та ТПС визначити в таких розмірах: для              п. Нільссона (Nilsson): 153 458 євро, вся сума - гонорар; для п. Безо (Baizeau): 93 385,93 євро, в тому числі 92 075 євро гонорар та 1 310,93 євро витрати; для п. Калніної (Kalnina): 93 686,45 євро, в тому числі 92 075 євро гонорар та 1 611,45 євро витрати; для ТПС: 58 081 євро, вся сума - гонорар.
14.06.2019 Київський апеляційний суд постановив ухвалу у справі №824/239/18, залишену без змін постановою Верховного Суду від 17.10.2019, якою ухвалив:
- задовольнити заяву Компанії про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду від 19.09.2018 (з урахуванням рішення від 08.11.2018 про виправлення) у справі № V2017/176;
- визнати і надати дозвіл на виконання рішення Арбітражного суду від 19.09.2018 (з урахуванням рішення від 08.11.2018 про виправлення) у справі № V2017/176 за позовом Компанії до Товариства та Корпорації про стягнення грошових коштів;
- видати виконавчі листи про визнання Товариства та Корпорації солідарними боржниками та стягнення з них на користь Компанії суму в розмірі 43 644 115,09 доларів США;
- стягнути з Корпорації на користь Компанії відсотки на суму 43 644 115,09 доларів США в розмірі 3 відсотки (три відсотки) річних за період починаючи з 1 вересня 2017 року до дати фактичної оплати;
- стягнути з Корпорації на користь Компанії неустойку в розмірі 3 025 792,69 доларів США;
- стягнути з Товариства на користь Компанії суму в розмірі 96 000 доларів США плюс відсотки за ставкою на 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останньої у зв`язку з цією справою за період з дати винесення Рішення Арбітражного суду до дати фактичної оплати;
- стягнути з Корпорації на користь Компанії суму в розмірі 64 000 доларів США плюс відсотки за ставкою на 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останньої у зв`язку з цією справою за період з дати винесення Рішення Арбітражного суду до дати фактичної оплати;
- визнати, що у відносинах між собою Товариство та Корпорація солідарно відповідають за сплату гонорарів та витрат, стягнуто з них на користь Компанії відшкодування суми, вирахуваної з внесеного нею авансу в рахунок оплати видатків.
Також Компанією було проведено донарахування 3 відсотків річних на загальну суму боргу 43 644 115,09 доларів США за період з 01.09.2017 по 29.03.2021 в розмірі 4 684 866,92 доларів США, а також відсотки на суму 64 000 доларів США за період з дати винесення Остаточного Арбітражного рішення (19.09.2018) до дати відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника в сумі 12 684,26 доларів США.
Заявником визначено розмір грошових зобов`язань в національній валюті України за курсом НБУ гривні (27,7715) до долара США та (33,5577) до Євро, станом на 28.04.2021, із розрахунку:
- 1 055 075 094,40 грн, що є еквівалентом 37 991 289,43 доларів США;
- 130 105 781,67 грн, що є еквівалентом 4 684 866,92 доларів США;
- 1 777 376 376 грн, що є еквівалентом 64 000 доларів США;
- 352 260,93 грн., що є еквівалентом 12 684,26 доларів США;
- 13 376 481,11 грн, що є еквівалентом 398 611,38 євро;
- 156 987 447,82 грн, що є еквівалентом 5 652 825,66 доларів США;
- 84 030 801,69 грн, що є еквівалентом 3 025 792,69 доларів США.
05.05.2021 до місцевого суду надійшло від Компанії клопотання від 30.04.2021 про долучення додаткових документів до заяви про грошові вимоги до Боржника.
16.12.2021 до суду надійшла від Компанії заява від 10.12.2021 про зменшення грошових вимог до Боржника (з додатками).
За наслідком проведеного судом перерахунку заявленої до Корпорації суми грошових вимог за встановленим НБУ курсом валют станом на 28.04.2021 (33,5577 гривень за один Євро та 27,7715 гривень до долара США) місцевим судом встановлено, що Компанією вірно визначений розмір вимог в національній валюті України.
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Предметом касаційного розгляду є правомірність розгляду господарськими судами попередніх інстанцій грошових вимог кредитора-нерезидента (Компанії) до Боржника (Корпорації) у справі про банкрутство.
Відповідно до частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
За змістом наведених у статті 1 КУзПБ термінів, що вживаються для цілей цього Кодексу: 
грошовим зобов`язанням (боргом) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України; 
боржником, серед іншого, є юридична особа, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; 
кредитором, серед іншого, є юридична особа, яка має вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; 
конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника. 
Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 45 КУзПБ склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду (абзац другий частини шостої статті 45 КУзПБ). 
У попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна (абзац перший частини другої статті 47 КУзПБ).
За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. (абзац четвертий частини шостої статті 45 КУзПБ).
Отже, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог суд, в силу наведених вище норм, має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам, поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).
Згідно усталеної практики Верховного Суду, заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги до боржника можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (правовий висновок, викладений зокрема у наведених скаржником постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №   908/710/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16, від 02.06.2022 у справі №   917/1384/20, від 30.11.2023 у справі № 910/2423/23, від 01.02.2024 у справі №   910/3835/22, від 29.02.2024 у справі № 908/2586/22).
При цьому заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
З матеріалів цієї справи судами попередніх інстанцій встановлено, що Компанія звернулась із грошовими вимогами до Боржника (Корпорації) у справі про його банкрутство з підстав непогашення ним як поручителем заборгованості основного боржника - Товариства перед Компанією за Договором поставки.
Тобто, грошові вимоги Компанії заявлені до Боржника-поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні.
Визначаючи на власний розсуд докази, які підтверджують заявлені вимоги, Компанія подала такі документи: копії Договору поруки та Договору поставки (з додатковими угодами); нотаріально завірені копії рішень Арбітражного суду від 19.09.2018 та від 08.11.2018 (про виправлення) у справі № V2017/176 з їх перекладом на українську мову; копії ухвали Київського апеляційного суду від 14.06.2019 (про визнання і надання дозволу на виконання рішень Арбітражного суду) та постанови Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №824/239/18; витяг з сайту центрального банку Швеції (Ріксбанку), щодо офіційної облікової ставки банку Швеції з нотаріально засвідченим перекладом на українську мову; копії судових рішень у справі №904/2104/19 про банкрутство Товариства (боржник за основним зобов`язанням), зокрема витяг з ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 (про визнання вимог Компанії до Товариства); копії інших судових рішень.
За змістом наведеного у заяві обґрунтування Компанія вважала достатніми доказами підтвердження своїх грошових вимог до Боржника надане рішення Арбітражного суду (як юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення спору у договірних правовідносинах сторін), яке було визнано та дозвіл на виконання якого було надано національним судом у визначеному процесуальним законом порядку.
Також Компанія звертала увагу господарського суду, що у справі №904/2104/19 про банкрутство Товариства (основного боржника за Договором поставки) ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 було визнано відповідні грошові вимоги Компанії, які виникли за основним зобов`язанням.
Як зазначалось вище, суд першої інстанції ухвалою попереднього засідання від 19.01.2023, серед іншого, визнав грошові вимоги Компанії до Боржника у заявленому нею розмірі. При цьому місцевий господарський суд вважав вірним здійснений заявником розрахунок розміру грошових зобов`язань в національній валюті України за встановленим НБУ курсом валют станом на 28.04.2021.
Скасовуючи частково вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість тієї частини грошових вимог Компанії до Боржника, правовою підставою виникнення яких є правовідносини за Договором поставки та Договором поруки. 
Відхилення грошових вимог Компанії у вказаній частині апеляційний суд мотивував відсутністю у матеріалах справи первинних документів на обґрунтування заявленого розміру таких вимог, а також відсутністю властивостей преюдиційності обставин, встановлених рішенням міжнародного арбітражу.
Проте, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з підстав їх передчасності, що пояснюється таким.
Правовідносини щодо визнання та виконання рішень міжнародних комерційних арбітражів в Україні урегульовані Розділом VIII "Визнання та виконання арбітражних рішень" Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" (статті 35, 36 цього Закону) та положеннями Розділу IX Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.
Згідно з частиною першою статті 479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.
Отже, визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України (аналогічні правові висновки, викладені у зазначених скаржником постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 796/92/2018, від 17.10.2019 у справі № 824/239/18, від 19.03.2020 у справі № 824/79/19, від 15.02.2024 у справі № 824/28/22, від 11.01.2024 у справі №824/294/21).
Зазначені висновки Верховного Суду стосуються питання допуску до виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу у порядку цивільного судочинства, однак не є релевантними у питанні визнання підтверджених таким рішенням грошових вимог кредитора у справі про банкрутство.
Так, частиною четвертою статті 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому виняток із цього правила установлений у частині восьмій статті 75 ГПК України та стосується обставин, встановлених, серед іншого, рішенням міжнародного комерційного арбітражу. Такі обставини згідно вказаної норми підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.
Аналіз наведених приписів статті 75 ГПК України свідчить про те, що для господарського суду при вирішення певного спору преюдиційний характер мають обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, натомість обставини, встановлені у мотивувальній частині рішення міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку під час розгляду справи господарським судом (у тому числі справи про банкрутство).
Колегія суддів зауважує, що у практиці Верховного Суду щодо розгляду справ про банкрутство сформовано сталу правову позицію про те, що рішення міжнародного комерційного арбітражу, безвідносно до визнання та надання дозволу на його виконання, не є самостійною підставою для звільнення кредитора від доказування обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх грошових вимог до боржника. Обставини, встановлені таким рішенням, підлягають обов`язковому доказуванню у загальному порядку під час розгляду господарським судом справи про банкрутство (схожі за змістом висновки викладені у пункті 17 постанови від 11.08.2021 та пункті 28 постанови від 01.12.2021 у справі № 904/2104/19, у пункті 69 постанови від 02.06.2022 у справі № 908/3106/20, пункті 63 постанови від 16.06.2022 у справі № 910/13242/21).
Наведені висновки стосуються порядку доведення кредитором обґрунтованості грошових вимог до основного боржника, натомість ці висновки не підлягають застосуванню у питанні доведення обґрунтованості таких вимог до боржника-поручителя у тому разі, якщо у справі про банкрутство основного боржника відповідні вимоги за основним зобов`язанням визнані чинною ухвалою господарського суду. 
У зв`язку з викладеним, вказані правові висновки, які покладені в основу оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, не релевантні до обставин цієї справи та прийняті у неподібних правовідносинах.
Так, у цій справі обов`язковим є урахування похідного (акцесорного) характеру виникнення зобов`язання за Договором поруки, коли факт визнання грошових вимог до основного боржника у справі про його банкрутство створює доказову презумпцію обґрунтованості таких вимог і для боржника-поручителя.
Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові 16.08.2023 у справі №910/23952/15 зауважив, що "господарські суди, з огляду на похідний (акцесорний) характер виникнення зобов`язання, визначаючи розмір кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця (заставодавця), за наявності провадження у справі про банкрутство основного боржника, зобов`язані враховувати розмір кредиторських вимог, визнаних у такій справі про банкрутство основного боржника під час встановлення та визначення розміру кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця. Така вимога зумовлена тим, що розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника (позичальника), які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору, що, в свою чергу, зумовлює висновок про те, що розмір пред`явлених кредиторських вимог до боржника - іпотекодавця не може бути більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням" (аналогічні висновки були враховані Верховним Судом у постанові від 07.03.2024 у справі №914/40/22 у питанні доведення кредитором обґрунтованості грошових вимог до боржника, який є фінансовим поручителем).  
Наведеною правовою позицією спростовуються висновки суду апеляційної інстанції про те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 у справі № 904/2104/19 про банкрутство Товариства (в частині визнання грошових вимог Компанії до Товариства як основного боржника за Договором поставки, за зобов`язаннями якого Корпорація (боржник у цій справі) й поручилася перед Компанією) не має враховуватися під час визначення грошових вимог до поручителя - Корпорації у цій справі № 905/2199/20.
Таким чином, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові не врахував, що підтверджені відповідним рішенням Арбітражного суду грошові вимоги Компанії заявлені до Боржника-поручителя, який є солідарним, а не основним боржником за Договором поставки (в основному зобов`язанні), тоді як грошові вимоги до основного боржника (Товариства) за цим Договором були визнані чинною ухвалою господарського суду від 14.11.2019 у справі №904/2104/19 про банкрутство останнього. 
При цьому розмір таких вимог (згідно висновку Верховного Суду у постановах 16.08.2023 у справі №910/23952/15 та від 07.03.2024 у справі № 914/40/22) підлягає урахуванню господарським судом у справі про банкрутство поручителя та не може бути більшим за розмір кредиторських вимог, пред`явлених до боржника за основним зобов`язанням.
Зазначений висновок спростовує й твердження суду першої інстанції про правильність визначеного Компанією розміру вимог в національній валюті України за встановленим НБУ курсом валют станом на дату звернення кредитором із відповідною заявою у цій справі.
Втім, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та, окрім помилкового відхилення встановлених в ухвалі господарського суду від 14.11.2019 у справі №904/2104/19 обставин щодо обґрунтованості грошових вимог Компанії за Договором поставки та їх визнання судом, належним чином не перевірив факту того, чи розмір грошових вимог, заявлених у справі про банкрутство поручителя, відповідає розміру визнаних вимог до основного боржника.
Таким чином, висновки апеляційного суду за результатом розгляду заявлених грошових вимог Компанії в цілому є передчасними.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувана постанова у цій справі таким вимогам не відповідає, оскільки судом апеляційної інстанції допущено неповне з`ясування фактичних обставин, що входять до предмета доказування обґрунтованості кредиторських вимог Компанії.
Виявлені процесуальні порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених статтею 300 ГПК України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується з тими доводами скаржника, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Зважаючи на допущене апеляційним господарським судом порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, за результатом чого прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Судові витрати
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу компанії International Transit S.A.L. (Offshore) (Інтернешнл Транзит С. А. Л. (Офшор)) задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 у справі №   905/2199/20 скасувати.

3. Справу № 905/2199/20 передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С.В. Жуков 
                                                                                                    В.І. Картере