УХВАЛА

08 травня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/5153/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Ємця А. А.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Петрової Ганни Володимирівни (далі - ФОП Петрова Г. В., скаржник)
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 
за позовом Фізичної особи - підприємця Осетинської Ганни Анатоліївни
до Фізичної особи - підприємця Петрової Ганни Володимирівни 
про    стягнення 32   889, 41 доларів США,
ВСТАНОВИВ:
ФОП Петрова Г. В. 11.03.2024 (через кур`єрську службу доставки згідно з накладеною № 2501) звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 (повний текст складено 19.02.2024) та рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі №   910/5153/23, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім того, скаржник у прохальній частині касаційної скарги просить поновити строк на касаційне оскарження.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/5153/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуюча, Бенедисюка      І.   М., Ємця А.   А.
Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень Фізична особа-підприємець Осетинська Ганна Анатоліївна (далі - ФОП Осетинська Г. А.) звернулася до суду з позовом про стягнення з ФОП Петрової   Г. В. заборгованості в сумі 32   889, 41 дол. США за договором оренди №   30/06/21 від 30.06.2021.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2023, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у справі №   910/5153/23, позовні вимоги ФОП Осетинської Г. А. до ФОП Петрової Г. В.    про стягнення 32 889, 41 дол. США задоволено. Стягнуто з ФОП Петрової Г.   В.   на користь ФОП Осетинської Г. А. основну заборгованість у сумі, еквівалентній 32   134,   08   доларів США, що підлягають сплаті у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, 3% річних у сумі 755, 33 доларів США 33 цента, що підлягають сплаті у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, та судовий збір у сумі 14   432, 64 грн.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що: попередні судові інстанції встановивши, що 30.06.2021 між ФОП Осетинською Г. А. (орендодавець) та ФОП Петровою Г. В. (орендар) укладено договір оренди №30/06/21, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування квартиру; 01.07.2021 ФОП Осетинська Г. А. (орендодавець), на виконання умов укладеного договору, передала відповідачу (орендарю) у користування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 132,6 кв.м, що підтверджується актом приймання-передачі квартири від 01.07.2021;  ФОП Петрова Г. В. взяті на себе зобов`язання щодо здійснення орендних платежів виконувала до лютого 2022 року, а починаючи з березня 2022 року - перестала сплачувати позивачу орендну плату; зазначені обставини сторонами не заперечуються. Спір між ними виник з приводу строку дії договору оренди, від чого залежить наявність обов`язку орендаря сплачувати вартість оренди. З наявної в матеріалах справи копії накладної кур`єрської доставки вбачається, що 21.01.2022 відповідач надіслав ФОП Осетинській Г. А., повідомлення про відмову від договору та акт повернення майна, однак, як вбачається з вказаної накладної, повідомлення та акт не були доставлені, оскільки 28.01.2022 нікого не було на місці. Інші докази направлення повідомлення орендаря про відмову від договору в матеріалах справи відсутні. Зі змісту договору оренди вбачається, що ним не врегульовано, яким чином сторони здійснюють комунікацію щодо виконання умов договору; відповідачем до матеріалів справи не надано належним чином засвідченої копії розрахункового документа (чека, квитанції про оплату тощо) про надсилання поштового відправлення заяви про відмову від договору оренди, а з долученої ним копії накладної неможливо встановити найменування відповідального оператора поштового зв`язку, а відтак, суд першої інстанції не прийняв до уваги повідомлення відповідача про відмову від договору та накладну служби кур`єрської доставки у якості належних та допустимих доказів у справі, з чим також погодився суд апеляційної інстанції. При цьому, акт повернення майна орендодавцю у матеріалах справи відсутній; відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за договором оренди не виконав, орендну оплату за період з березня до серпня 2022 року не сплатив, попередні судові інстанції дійшли висновку про стягнення з нього заборгованості в сумі 32   134,   08 доларів США за вказаний період. При цьому, перевіривши розрахунок трьох процентів річних, наданий позивачем, суди дійшли висновку щодо його обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги ФОП Осетинської Г. А. в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 755,   33 дол. США підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ФОП Петрової Г. В. у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.
За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2   684 гривень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у справі № 910/5153/23 є стягнення з ФОП Петрової Г. В. заборгованості в сумі 32 889, 41 дол. США за договором оренди (1   202   719, 68 грн еквівалент у гривнях визначений позивачем при поданні 03.04.2023 позовної заяви через «Електронний суд»), а, отже, ціна позову у цій справі безумовно не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2023 рік - 1   342   000,   00   грн).
Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.
Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і    необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
ФОП Петрової Г. В. у поданій касаційній скарзі посиланням на підпункти «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що:
- ціна позову даної справи не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Разом з тим зазначає, що дана касаційна скарга стосується питання права на справедливий судовий розгляд з обов`язковим дослідженням усіх доказів, в тому числі тих, які не могли бути вчасно подані з об`єктивних причин відсутності їх існування на час розгляду справи у суді першої інстанції та станом на день звернення з апеляційною скаргою; 
вказане право має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки оскаржувана постанова суду не відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №   916/2187/18, від 08.02.2022 у справі № 910/17343/20, від 09.02.2022 у справі №   910/17345/20, у яких вказано на необхідність обов`язкового дослідження причин неможливості вчасного подання доказів, із з`ясуванням чи не є це винятковим випадком, згідно з яким апеляційний господарський суд повинен був оцінити нові докази.
На переконання скаржника, формування Верховним Судом правової позиції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах є необхідним для формування судової практики при розгляді спорів щодо стягнення орендної плати, заборгованість з якої виникла внаслідок початку повномасштабної війни російської федерації проти України, і як наслідок неможливості використання об`єкту оренди внаслідок виїзду орендаря за кордон або ж з інших причин. Крім того скаржник вважає, що Верховний Суд має зробити висновок чи має місце прострочення кредитора (орендодавця) у випадку його перебування за кордоном, і як наслідок відсутність можливості у орендаря повернути орендодавцю об`єкт оренди.
Натомість, судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи застосований підхід, що відображений у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №   916/3130/17, згідно з якого відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом чи заявою взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів.
Отже, практика розгляду питань щодо можливості дослідження господарським судом апеляційної інстанції нових доказів,  невчасно поданих з об`єктивних причин, не є усталеною та послідовною.
За таких обставин, враховуючи обґрунтування даної касаційної скарги, на думку скаржника, вбачається, що питання права на справедливий судовий розгляд з обов`язковим дослідженням нових доказів, невчасно поданих з об`єктивних причин, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та охоплює правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості.
Прийняття справедливого рішення з урахуванням вже існуючої практики Верховного Суду сприятиме забезпеченню формування єдиної судової практики з цього питання.
При цьому, наявність єдиної судової практики є важливим аспектом у забезпечення реалізації принципу правової визначеності, справедливості, що є необхідною умовою забезпечення дотримання прав, свобод ті інтересів суб`єктів господарювання; 
- ФОП Петрова Г. В. позбавлена можливості спростувати встановлені спірною постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 обставини неналежного виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за період з березня до серпня 2022 року за договором оренди від 30 червня 2021 року № 30/06/21, які встановлені на підставі дослідження не всіх доказів, що наявні в матеріалах справи, що є окремою винятковою підставою для касаційного оскарження судового рішення  у  справі  з  ціною  позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
- ця справа має для відповідача виняткове значення, оскільки обмеження права на касаційне оскарження сприятиме порушенню інтересів ФОП Петрової Г. В. через необхідність сплати необґрунтовано великої грошової суми заборгованості, висновок про наявність якої здійснено судом апеляційної інстанції на підставі не усіх доказів та неповного встановлення обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Крім того скаржник з посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 та пункти 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України, зазначає на неправильному застосуванні судом апеляційної інстанцій частини третьої статті 269 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18, від 08.02.2022 у справі № 910/17343/20, від 09.02.2022 у справі № 910/17345/20, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.05.2020 у справі №   910/719/19, а також порушені норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, в зв`язку із не дослідженням наявних у справі доказів та необґрунтованим відхиленням клопотання про витребування доказів
Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Верховний Суд виходить з того, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.
Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Оцінюючи аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, через призму вище викладених критеріїв, Верховний Суд доходить до висновку, що вони (аргументи і доводи) не відповідають цим критеріям, адже не містять жодних доказів якісного і кількісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Скаржник також не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Верховний Суд виходить з того, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування. 
Верховний Суд виходить з того, що принципи господарського судочинства закріплені у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, якими є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність тощо.
Застосування процесуальної норми права, зокрема, частини третьої статті 269 ГПК України є чітким.
При цьому Верховний Суд виходить з того, що поняття "виняткові випадки" є оціночним поняттям і залежить від конкретних обставин, фактів які оцінюються судом у порядку статті 86 ГПК України, а встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпунктів «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.
Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для скаржника, а зводяться лише до незгоди з попередніми судовими рішеннями, запереченнями фактів і обставин встановленими судом. 
Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають і підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.
Зазначення у скарзі, що  ФОП Петрова Г. В. позбавлена можливості спростувати встановлені спірною постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у цій справі обставини неналежного виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за період з березня до серпня 2022 року за договором оренди від 30 червня 2021 року № 30/06/21, які встановлені на підставі дослідження не всіх доказів, що наявні в матеріалах справи, недостатньо для висновку про наявність підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. 
Отже, скаржник в порушення підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не навів в якій саме справі він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням щодо обставини неналежного виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за період з березня до серпня 2022 року за договором оренди від 30 червня 2021 року № 30/06/21.
Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судового рішення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин (стягнення орендних платежів), складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.
Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.
Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування наявності/відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не навів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. У питанні щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами попередніх інстанцій та можливість реалізувати свої процесуальні права Верховний Суд ураховує  статті  2, 7, частину четверту статті 13 (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій), статтю 14 ГПК України та виходить з того, що з наведених доводів не вбачається, що було порушено сутність права на справедливий суд, адже доводи зводяться до оцінки «виняткового випадку» надання доказів на стадії апеляційної інстанції і як свідчить зміст судового рішення апеляційної інстанції його оцінено і наведено мотиви його відхилення. 
Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.
Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті       293       ГПК України       суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Петрової   Г. В. на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у справі №   910/5153/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника не розглядається.    
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Петрової Ганни Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у справі № 910/5153/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова 
Суддя                                                                                          І. Бенедисюк
Суддя                                                                                          А. Ємець