ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  902/975/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мамалуй О. О. - головуючий, Баранець О.М., Губенко Н. М.,
за участю секретаря судового засідання - Шпорт В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 
у складі колегії суддів: Василишин А. Р. - головуючий, Юрчук М. І.,  Тимошенко О. М.
та на рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 
суддя: О. С. Нешик

та касаційну скаргу ОСОБА_2 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 
у складі колегії суддів: Василишин А. Р. - головуючий, Юрчук М. І., Тимошенко О. М.
у справі № 902/975/21
за позовом  ОСОБА_3 
до 1.  ОСОБА_2 ,
2. ОСОБА_1 ,
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг"
4. Акціонерного товариства "Райффайзен Банк",
5. Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599"
про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій та зобов`язання вчинити дії,
за участю представників: 
від позивача:  Лошадкіна В.О. 
від відповідача-1:  Пекар А.О. 
від відповідача-2:  Василевич Д.С. 
від відповідача-3:  Гонтарь О.М. 
від відповідача-4: не з`явилися
від відповідача-5: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг", Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" та Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 4 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;
- витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь позивача 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA4000067326, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_1 на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві "Райффайзен Банк";
- зобов`язання Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" провести безумовну облікову операцію списання 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): НОМЕР_2 , номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_1 № НОМЕР_3 - НОМЕР_4 , відкритому в Акціонерному товаристві "Райффайзен Банк";
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" провести безумовну облікову операцію зарахування 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA 4000067326, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок) на рахунок в цінних паперах позивача №403006- НОМЕР_5 , відкритий на ім`я позивача у депозитарній установі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг".

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав позивача внаслідок незаконного вибуття із його власності прав на цінні папери (прості бездокументарні іменні акції) емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" у кількості 1 294 223 штуки, що складає 51 % простих іменних акцій товариства. Позивач стверджує, що належні йому права на цінні папери перейшли до ОСОБА_2 на підставі нібито укладеного договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ від 04.08.2014, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (повірений покупця) згідно із договором доручення № БД від 04.08.2014. За доводами позивача, він договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ від 04.08.2014 не підписував, про вибуття із його власності прав на цінні папери дізнався 30.12.2020, після одержання від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (депозитарної установи) виписки про стан рахунку в цінних паперах, відкритого на ім`я ОСОБА_3 .

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 18.11.2021 клопотання позивача про об`єднання справ №902/975/21 та №902/1077/21 - задоволено, об`єднано дані справи в одне провадження, із присвоєнням номеру справи №902/975/21.

Короткий зміст судових рішень у даній справі 

Рішенням господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 у справі №902/975/21 в задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 04.08.2014  відмовлено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (ідентифікаційний код: 03115815; місцезнаходження: 21009, місто Вінниця, вул.Київська, буд.8) (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA4000067326, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_1 № НОМЕР_3 - НОМЕР_4 , відкритому в Акціонерному товаристві "Райффайзен Банк". Зобов`язано Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" провести безумовну облікову операцію списання 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA4000067326, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_1 № НОМЕР_3 - НОМЕР_4 , відкритому в Акціонерному товаристві "Райффайзен Банк". Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" провести безумовну облікову операцію зарахування 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): НОМЕР_2 , номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок) на рахунок в цінних паперах ОСОБА_3 № НОМЕР_6 - НОМЕР_5 , відкритий на ім`я ОСОБА_3 у депозитарній установі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг".

При ухваленні вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір позивачем не підписувався, а тому є неукладеним, що, відповідно, не передбачає необхідності визнавати його недійним, у зв`язку з чим відмовлено в цій частині позовних вимог.

За доводами місцевого господарського суду, факт не підписання позивачем оспорюваного договору та акту про повне виконання цього договору судом визнано встановленим на підставі статті 102 Господарського процесуального кодексу України, а саме у зв`язку із ухиленням від надання оригіналів оспорюваного договору та акту про повне виконання цього договору відповідачем 1, відповідачем 2 та відповідачем 3, що унеможливило проведення у даній справі судової почеркознавчої експертизи. При цьому суд наголосив, що факт наявності у вказаних вище осіб оригіналів документів та їх ухилення від надання суду підтверджено показаннями та заявами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що додатково факт непідписання позивачем оспорюваного договору та акту про повне виконання цього договору судом визнано встановленим на підставі табелю обліку робочого відпрацьованого часу народних депутатів України за серпень 2014 року.

Поряд з тим, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходячи з обставин справи до спірних правовідносин положення частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України не застосовано, та вказано, що про своє порушене право позивач дізнався лише 30.12.2020, а саме на підставі виписки про стан рахунку у цінних паперах, отриманої від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг". Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із дотриманням трирічного строку.

Місцевий господарський суд вказав, що прості іменні акції у ОСОБА_1 витребувано на користь позивача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, так як останні вибули з його власності без його волі на підставі неукладеного договору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 у справі №902/975/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ158 від 04.08.2014 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції даної постанови. Рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 у справі №902/975/21 в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.10.2023 по даній справі касаційну скаргу позивача задоволено частково. Скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 у справі № 902/975/21, а справу №902/975/21 передано на новий розгляд до апеляційного господарського суду.                                                               

Скасовуючи постанову та направляючи справу на новий розгляд Верховним Судом зазначено, що суд апеляційної інстанції не врахував, що як при подачі позову, так й під час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач (у позовній заяві, у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу та у наданих ним письмових поясненнях суду апеляційної інстанції) неодноразово заперечував як факт підписання договору купівлі-продажу та акта про повне виконання сторонами зобов`язань за цим договором, так і факт підписання (і взагалі існування) та подання розпорядження (наказу) до депозитарної установи. Подання позивачем розпорядження (наказу) також заперечувала і сама депозитарна установа. Відтак, встановлюючи факт підписання (існування) вказаного розпорядження (наказу) від 4 серпня 2014 року, апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ці обставини не заперечували ні позивач, ні депозитарна установа.

Верховний Суд вказав, що оскільки копії розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи та надані ОСОБА_2 до своїх письмових пояснень, зокрема розпорядження (наказу) ОСОБА_3 , були поставлені останнім та депозитарною установою під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, а відповідні оригінали не були надані на вимогу суду, апеляційний суд в силу приписів частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України не повинен був брати такі копії доказу до уваги. Взявши до уваги копію розпорядження (наказу) позивача від 04.08.2014, як доказу, без дослідження його оригіналу або копії, посвідченої позивачем чи депозитарною установою, суд апеляційної інстанції помилково встановив факт виконання сторонами договору купівлі-продажу, що призвело до неправильної кваліфікації судом цього договору, як укладеного. 

Також Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд не перевіривши правильності висновків суду першої інстанції щодо звернення позивача із даним позовом в межах позовної давності, тим самим не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне застосування статті 261 Цивільного кодексу України та вирішення спору.»

За результатами нового розгляду справи постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 справі №902/975/21 залишено без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що зважаючи на доведення позивачем обставин не підписання ним Договору та акту "Про повне виконання сторонами зобов`язань до Договору купівлі-продажу цінних паперів" №БВ 158 від 04.08.2014, в площині відсутності в матеріалах справи доказів виконання ОСОБА_2 умов пункту 4.6 Договору, а саме щодо оплати за цінні папери на виконання умов Договору, суд визнав Договір неукладеним, тобто таким, що не відбувся.

Апеляційний господарський суд врахував, що як при подачі позову, так і під час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач (у позовній заяві, у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу та у наданих ним письмових поясненнях суду апеляційної інстанції) неодноразово заперечував як факт підписання Договору та акта про повне виконання сторонами зобов`язань за цим Договором, так і заперечував факт підписання (і взагалі існування) та подання розпорядження (наказу) до депозитарної установи. В той же час, подання позивачем розпорядження (наказу) також заперечувала і сама депозитарна установа -Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг". Оскільки копії розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи та надані ОСОБА_2 до своїх письмових пояснень, яка своїм підписом підтвердила, що відповідна копія розпорядження відповідає оригіналу, проте на вимогу суду такого оригіналу не надала (та враховуючи те, що таке розпорядження мало б видаватися саме позивачем) були поставлені позивачем та депозитарною установою (відповідачем-3) під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, а відповідні оригінали не були надані на вимогу суду, в силу приписів частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, такі копії доказу до уваги не прийнято апеляційним судом.

Крім того, судом апеляційної інстанції надано оцінку доводам позивача про те, що 04.08.2014 (у день підписання спірного правочину) він перебував у місті Києві, на робочому місці, а не місті Вінниця. Витягом з табеля обліку відпрацьованого робочого часу Народного депутата України сьомого скликання, члена Комітету ВР України з питань будівництва, містобудування і житлово-комунального господарства та регіональної політики позивача за серпень та листопад 2014 року підтверджується перебування члена Комітету Позивача на робочому місці. Натомість у договорі місцем вчинення правочину зазначено місто Вінниця. Зважаючи на встановлені обставини щодо неукладеності спірного Договору, в контексті недоведеності позивачем в межах цієї справи наявності обставин, з якими Закон пов`язує можливість визнання оспорюваного Договору недійсним,  апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у справі №902/975/21 про визнання недійсним Договору.

Апеляційний господарський суд вказав, що спірне майно вибуло із володіння позивача поза його волевиявленням, внаслідок визнаного судом неукладеним Договору, на підставі якого ОСОБА_2 стала кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599". Оскільки майно вибуло з власності позивача поза його волею, ОСОБА_2 не набула прав власника на прості іменні акції Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" в кількості 1294223 штуки, а отже не мала правомочностей на передачу таких прав щодо вказаного майна третім особам. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 здійснила відчуження майна, яке їй не належало і перебувало у власності позивача, суд дійшов висновку про наявність  підстав для задоволення позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння.

Враховуючи задоволення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, та те, що операції у системі депозитарного обліку здійснюються тією депозитарною установою, яка здійснює ведення рахунку у цінних паперах депонента, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача 4 - як депозитарну установу відповідача-2 провести безумовну облікову операцію списання 1294223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA4000067326, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах відповідача-2, відкритому у відповідача-4, а відповідача-3 - як депозитарну установу позивача - провести безумовну облікову операцію зарахування 1294223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента відповідача-5 на рахунок в цінних паперах позивача у депозитарній установі відповідача-3.

Щодо заяв відповідача-1 та відповідача-2 про застосування позовної давності, апеляційний господарський суд зазначив, що позивач довідався про порушення свого права саме 30.12.2020.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів

ОСОБА_1 , не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду та з рішенням місцевого господарського суду в частині задоволення позову, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з урахуванням доповнень, просить постанову скасувати, рішення в частині задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 судового збору  скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також скаржниця просить скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами господарського суду Вінницької області від 13.10.2021 у справі №902/975/21 та від 04.11.2021 у справі №902/1077/21, стягнути з позивача понесені нею судові витрати.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник посилається на те, що здійснивши невірне тлумачення положень ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, суди першої та апеляційної інстанцій тим самим фактично проігнорували момент, коли ОСОБА_3 , як акціонер ПрАТ «ВОПАС 10599» міг дізнатися про порушення його прав, та, відповідно, безпідставно не застосували до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем трирічного строку позовної давності (ч. 1 ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України), яким є відмова у задоволенні його позовних вимог, що прямо вбачається з висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 31.10.2019 у справі №907/852/16, від 10.10.2019 у справі №920/1101/17, від 17.10.2018 у справі №906/40/18, від 28.09.2022 у справі №910/4277/21 та від 18.12.2018 у справі №911/544/16.

Також скаржник звертає увагу на те, що висновки щодо застосування положень ч. 2 ст. 32, ч. 1 ст. 35, ч. 1 ст. 37, ч. 4 ст. 38, ч. З ст. 40, ч. З ст. 43, ч. 1 ст. 44 Закону України «Про акціонерні товариства» при вирішенні питання про застосування строку позовної давності, зокрема, при визначенні моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав саме у подібних за змістом правовідносинах (при визначенні моменту, коли акціонер міг дізнатися про вибуття з його власності контрольного пакету акцій) наразі відсутні.

В доповненнях до касаційної скарги скаржник також послався на:
- встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів внаслідок порушення вимог ч. 6 ст. 91 ГПК України, яка була застосована судом апеляційної інстанції без врахування висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 в справі №924/1351/20 (924/914/20), від 09.02.2021 в справі №908/1152/18, від 11.11.2020 в справі №04/01/5026/1089/2011, від 01.06.2022 в справі №911/5186/14, від 24.10.2023 в справі №902/975/21, від 12.07.2023 в справі №902/1076/21, та ч. 5 ст. 96 ГПК України, яка була застосована судом апеляційної інстанції без врахування висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 в справі №916/3027/21, від 25.08.2020 в справі №917/1061/19, від 19.10.2023 в справі №914/249/21, від 12.01.2023 в справі №926/2770- б/22, від 08.02.2022 в справі №903/261/21;
- незастосування судом апеляційної інстанції положень ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у поєднанні з ч. 1 ст. 261 ЦК України, висновки щодо застосування яких викладені у постанові Верховного Суду від 28.03.2023 у справі №911/2446/21. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №908/3383/21 та від 31.10.2019 у справі №907/852/16;
- незастосування положень ст. 25 Закону України «Про статус народного депутата України», пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 12, п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» у поєднанні з ч. 1 ст. 261 ЦК України, висновки Верховного Суду щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутні;
- порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 78 ГПК України, висновки Верховного Суду щодо застосування якої саме у подібних правовідносинах відсутні;
- порушення вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України (відмовляючи  в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про приєднання доказів до матеріалів справи), висновки Верховного Суду щодо застосування якої саме у подібних правовідносинах відсутні.

За твердженням скаржника судом апеляційної інстанції встановлено момент, коли ОСОБА_3 довідався про порушення своїх прав (30.12.2020), на підставі Журналу реєстрації вхідної кореспонденції ТОВ «ФК «ТЦП «Реєстр-Консалтинг» 2020 року та відповіді ТОВ «ФК «ТЦП «Реєстр-Консалтинг» від 30.12.2020 на запит ОСОБА_3 від 24.12.2020, додатком до якого є виписка про стан його рахунку у цінних паперах станом на 30.12.2020. Проте скаржник вважає такі докази недопустимими і неналежними.

Також звертає увагу, що факт зазначення у запиті типу акціонерного товариства ПрАТ, а не ПАТ вказує на те, що ОСОБА_3 станом на 24.12.2020 вже щонайменше знав про зміну типу акціонерного товариства ПрАТ «ВОПАС 10599» з ПАТ на ПрАТ; державна реєстрація змін до відомостей про ПрАТ «ВОПАС 10599» щодо зміни типу акціонерного товариства з публічного на приватне була проведена ще 27.03.2017.

Скаржник вважає, що позивач ОСОБА_3 мав низку зобов`язань, як міри належної поведінки, з огляду на які він мав змогу дізнатися про порушення його прав задовго до 30.12.2020, зокрема:
- починаючи з 01.04.2015, тобто зі спливом річного строку з дати проведення останніх загальних зборів, на яких він був присутній;
- починаючи з 15.04.2016 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- починаючи з 27.11.2014 з огляду на обов`язок подавати декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру з достовірною інформацією.

Також до Верховного Суду з касаційною скаргою звернулася ОСОБА_2 , в якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 у справі № 902/975/21 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції, та стягнути з позивача понесені нею судові витрати.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1, 3 та пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, зокрема ОСОБА_2 посилається на:
- порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. ст. 2, 13 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновки Верховного Суду щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутні;
- встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів з неправильним застосуванням ч. 6 ст. 91 та ч. 5 ст. 96 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, та порушивши при цьому принцип рівності;
- неправильне застосування ч. 6 ст. 91 ГПК України (без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування, викладених у постановах від 26.05.2022 в справі №924/1351/20 (924/914/20), від 09.02.2021 в справі №908/1152/18, від 11.11.2020 в справі №04/01/5026/1089/2011, від 01.06.2022 в справі №911/5186/14, від 24.10.2023 в справі №902/975/21, від 12.07.2023 в справі №902/1076/21), та ч. 5 ст. 96 ГПК України (без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування, викладених у постановах від 21.06.2023 в справі №916/3027/21, від 25.08.2020 в справі №917/1061/19, від 19.10.2023 в справі №914/249/21, від 12.01.2023 в справі №926/2770- б/22, від 08.02.2022 в справі №903/261/21);
- необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання ОСОБА_2 про витребування оригіналів доказів;
- необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання ОСОБА_2 про приєднання доказів;
- недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, в тому числі здійснення лише вибіркового огляду деяких веб-сайтів;
- порушення вимог ст. ст. 13, 82, 86 та 282 ГПК України, висновки Верховного Суду щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутні (неподібність правовідносин пов`язана саме з фактичними обставинами цієї справи);
- незастосування положень ст. ст. 528, 655, 656, 664 ЦК України та ст. 194 ГК України, ст. 6 Закону України «Про депозитарну систему України» в редакціях чинних станом на 04.08.2014, у поєднанні з положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України, висновки Верховного Суду щодо застосування яких у сукупності у подібних правовідносинах відсутні.

Скаржник вважає, що при вирішенні справи №902/975/21 судом апеляційної інстанції було грубо порушено принцип рівності сторін, зокрема, справедливий баланс між сторонами, що проявилося у поставленні ОСОБА_2 у суттєво менш вигідне становище у порівнянні з ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «ТЦП «Реєстр-Консалтинг» з огляду на врахування наданих ними копій доказів та у неврахуванні за ідентичних умов доказів, наданих ОСОБА_2 , так само, як і не врахування (не дослідження) витягу з Єдиного державного реєстру та інформації з веб-сайту Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України, що є порушенням вимог ст. ст. 2, 13 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_2 про приєднання доказів в частині приєднання декларацій ОСОБА_3 про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 та 2014 роки, хоч останні не були подані до суду першої інстанції за виняткових, не залежних від ОСОБА_2 обставин та не звернув увагу на виключне значення, яке ці докази мають для правильного вирішення справи. З огляду на неприйняття вищевказаних декларацій, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не отримував оплату за спірним договором купівлі-продажу цінних паперів у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про неукладеність цього договору. На думку скаржника, встановлений судом апеляційної інстанції факт перебування ОСОБА_3 04.08.2014 на «робочому місці», а не у місті Вінниця, не відповідає дійсності.

Позиції інших учасників справи

ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні.

Позивач стверджує, що висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі. 

Також зазначає, що ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами факт неминучого інформування ОСОБА_3 про вибуття із його власності спірних акції за договором, який він не підписував і йому було не відомо про його існування, та існування у нього як акціонера ПрАТ «ВОПАС 10599» обов`язків щодо періодичного ознайомлення з відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та з веб-сайту Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України.

Позивач вказує, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про приєднання доказів, дійшов правильного висновку про відсутність у ОСОБА_1 виняткових випадків, внаслідок яких остання була позбавлена можливості подати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї. На думку позивача, суд апеляційної інстанції правильно не брав до уваги документи подані ОСОБА_1 разом із апеляційною скаргою та клопотанням про приєднання доказів.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 позивач просить відмовити в її задоволенні, та вказує що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що інформацію про порушення прав позивача він міг отримати раніше за 30.12.2020.

Також позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у ОСОБА_2 виняткових випадків, внаслідок яких остання була позбавлена можливості подати докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.  

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Станом на 01.08.2014 ОСОБА_3 був власником іменних цінних паперів Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" у кількості 1 294 223 штуки загальною номінальною вартістю 3 235 55, 75 грн, що складає 51 % акцій товариства.

Право власності на зазначені цінні папери підтверджується виписками про стан рахунку в цінних паперах ОСОБА_3 , наданими депозитарною установою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг", яка здійснює обслуговування вказаного рахунку на підставі укладеного договору №11-ФО від 29.11.2013 про обслуговування рахунка в цінних паперах.

У матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 158 від 04.08.2014.

Згідно з п. 1.1 Договору ОСОБА_3 (продавець) передає у власність ОСОБА_2 (покупець), від імені якої на підставі договору доручення № БД 157 від 04.08.2014 діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (повірений покупця), цінні папери, зазначені в пунктах 1.2-1.3 цього договору, а покупець зобов`язався прийняти вказані цінні папери і сплатити за них суму, зазначену в пункті 1.4 цього договору на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору сторони визначили реквізити ідентифікації цінних паперів, а саме: вид цінного паперу - акції прості іменні; найменування емітента - Приватне акціонерне товариство "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599"; код ЄДРПОУ - 03115815; номінальна вартість цінного паперу - 25 копійок; форма випуску/існування - бездокументарна; міжнародний ідентифікаційний номер (код ISN) - НОМЕР_2 .

Пунктами 1.3-1.4 Договору передбачено кількість цінних паперів - 1294223 штуки та суму договору купівлі-продажу цінних паперів - 130 000 грн.

Згідно із пунктом 4 Договору строк оплати за цим договором встановлено на момент підписання сторонами тексту цього договору. Вид розрахунків: передача готівки в національній валюті України від покупця до продавця. Продавець стверджує, що на момент підписання тексту цього договору він отримав від покупця всю суму грошей, яку покупець був зобов`язаний йому сплатити відповідно до пункту 1.4 цього Договору, а саме 130 000 грн. Всі дії, що пов`язані з набуттям/припиненням прав на цінні папери зазначені в пунктах 1.2-1.3 цього договору від продавця до покупця здійснюються в депозитарних установах покупця та продавця в межах депозитарної системи України. При цьому за зарахування, переказ цінних паперів в депозитарній установі на рахунок у цінних паперах покупця оплату здійснює покупець самостійно. Передача прав власності на цінні папери від продавця до покупця здійснюється з моменту зарахування прав на ці цінні папери на рахунок в цінних паперах покупця у депозитарній установі. Сторони цим встановили, що моментом повного виконання продавцем своїх зобов`язань по передачі цінних паперів, вказаних в пунктах 1.2-1.3 цього договору, є момент зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах покупця у його депозитарній установі. Сторони цим встановили, що моментом повного виконання покупцем своїх зобов`язань по оплаті цінних паперів, вказаних в пунктах 1.2-1.3 цього договору, є момент передачі грошової суми визначеної у пункті 1.4 цього договору до продавця.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до виконання ними зобов`язань згідно із умовами цього договору в повному обсязі, що підтверджується підписанням акта про повне виконання сторонами зобов`язань, або укладання додаткового договору про розірвання цього договору (пункт 8.2 договору).

Відповідно до копії акта б/н від 04.08.2014 про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 04.08.2014, сторони підтвердили передачу у власність цінних паперів та сплату за них суми, що визначена у договорі.

Вказані вище копії Договору та акта містять підпис та печатку повіреного покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" та підпис продавця - ОСОБА_3 .

На виконання умов договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 04.08.2014, депозитарною установою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" було видано розпорядження (накази) від 04.08.2014 про переказ прав на цінні папери між депонентами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , скріплені підписами, зокрема і позивача.

ОСОБА_2 стала кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 05.03.2021, а також випискою б/н від 07.12.2021 про операції з цінними паперами за період з 02.01.2014 по 26.09.2019, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг".

Згідно з виписками, наданими Товариством з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг", про стан рахунку в цінних паперах, відкритого на ім`я ОСОБА_2 , остання станом на 01.08.2014 не була власником спірних цінних паперів, тоді як їх набуття датується 04.08.2014 (а саме: 1 294 223 штуки, що становить 51 % від загальної кількості акцій). Вказані обставини також підтверджуються обліковим реєстром власників цінних паперів Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" станом на 04.08.2014.

Надалі кількість належних ОСОБА_2 акцій Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" збільшувалась: станом на 09.10.2018 ОСОБА_2 була власником 1 359 803 штук простих іменних акцій, що становить 53,5842 %, а станом на 10.10.2018 - 1 359 804 штуки, що становить 53,5843 %, що підтверджується виписками про стан рахунку в цінних паперах, відкритого на ім`я ОСОБА_2 .

Набуття вказаних вище простих іменних акцій відбулось внаслідок укладення договорів купівлі-продажу між ОСОБА_2 (покупець), від імені якої на підставі договорів доручення діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (повірений покупець), та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (продавці), що підтверджуються обліковим реєстром власників цінних паперів Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" станом на 08.10.2018, 09.10.2018, 10.10.2018, 02.04.2021.

Також була проведена державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу - приватне акціонерне товариство "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" від 01.09.2021, відповідно до якої ОСОБА_2 була власником 53,58 % акцій товариства, ОСОБА_1 - 21,89 %, інші акціонери (загальна кількість яких 213) - 24,53 %.

30.09.2021 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваній) було укладено договір дарування акцій, відповідно до пункту 1.1 якого дарувальник, зокрема, передав безоплатно у власність обдаровуваній прості іменні акції Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" в кількості 1 359 803 штуки. Сторони визначили реквізити ідентифікації цінних паперів, а саме: вид цінного паперу - акції прості іменні; найменування емітента - Приватне акціонерне товариство "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599"; код ЄДРПОУ - 03115815; номінальна вартість цінного паперу - 25 копійок; форма існування - бездокументарна; код ISN - UA4000067326.

Згідно із пунктом 2 договору, дарувальник є законним і єдиним власником простих іменних акцій, які даруються, що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах станом на 30.09.2021 за № 300053-UA10162719, виданою Акціонерним товариством "Райффайзен Банк" за вих. № 6807.

Відповідно до пункту 2.3 Договору дарування, Дарувальник на дату укладання цього договору ознайомив обдаровувану із переліком матеріальних і нематеріальних активів, що містяться на балансі товариств та їх балансовою вартістю та переліком всіх відкритих банківських рахунків товариств із зазначенням суми валюти грошових коштів, розміщених на таких рахунках, а також загальної суми грошових коштів, яка знаходиться у касах товариств, та з переліком всіх відкритих судових, виконавчих проваджень, стороною або третьою стороною в яких виступають товариства, із обов`язковим зазначенням сторін провадження та суми вимоги, та з загальною сумою поточної кредиторської заборгованості та переліком поточних кредиторів товариств.

Пунктом 2.5 Договору дарування передбачено, що "цей договір укладається за згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_13 , яку викладено у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Хоменко Л.В. 30.09.2021 за реєстром №324".

Водночас, пунктом 4 Договору дарування, сторони узгодили, що право власності на дарунок виникає у обдаровуваної з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваною примірника цього договору - є прийняттям дарунка.

Внаслідок укладення зазначеного вище правочину, ОСОБА_1 стала кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" з прямим вирішальним впливом, відсоток частки у статутному капіталі якої становить 75,4734%, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 28.10.2021, випискою Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" про стан рахунку в цінних паперах, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , станом на 28.10.2021 №300053- НОМЕР_4 , обліковим реєстром власників цінних паперів Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" станом на 28.10.2021, 17.12.2021.

Також була проведена державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу - приватне акціонерне товариство "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599"  від 21.10.2021, відповідно до якої ОСОБА_1 була власником 75,47% акцій товариства, інші акціонери (загальна кількість яких 214) - 24,53%.

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 у період з 03.12.2009 по 11.10.2021 перебувала у трудових відносинах з депозитарною установою на посаді фахівця з депозитарної діяльності зберігача цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр- Консалтинг", яка здійснювала обслуговування рахунків у цінних паперах емітента Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" на підставі договору №04/14-Ем від 10.12.2014. Договір № 04/14-Ем від 10.12.2014 було розірвано 04.10.2021 на підставі додаткової угоди б/н.

Надалі прості бездокументарні іменні акції Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" обліковувались у депозитарні установі - Акціонерному товаристві "Райффайзен Банк", що підтверджується довідкою б/н, виданою станом на 03.11.2021 Національним депозитарієм України.

Судами встановлено, що у матеріалах справи міститься табель відпрацьованого часу, наданий Апаратом Верховної Ради України у відповідь на запит адвоката позивача ОСОБА_14 , яким, за твердженнями позивача, підтверджується, що він 04.08.2014 перебував у місті Києві, де виконував обов`язки народного депутата України сьомого скликання, члена Комітету Верховної Ради України з питань будівництва, містобудування і житлово-комунального господарства та регіональної політики, а тому не міг підписувати спірний договір та інші документи на його виконання.

Депозитарною установою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр- Консалтинг", на запит ОСОБА_3 № 1 від 24.12.2020, надано виписку про стан рахунку в цінних паперах, якою позивач підтверджує те, що про продаж належних йому цінних паперів він дізнався лише 30.12.2020.

18.01.2021 депозитарна установа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр- Консалтинг" надала відповідь на запит ОСОБА_3 № 4 від 11.01.2021 про вибуття із власності позивача прав на цінні папери внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 04.08.2014.

Позивач у позові стверджує про отримання ним даної відповіді і того, що йому стало відомо про вибуття цінних паперів саме 30 грудня 2020 року.

Відтак, позивач вважаючи себе власником спірний акцій посилаючись на те, що дане майно вибуло поза волею позивача, що на думку позивача є порушенням права щодо володіння даним майном, звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Тобто правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Стаття 207 ЦК встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Варто відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Частиною другою статті 207 ЦК визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК).

Отже, для укладення двостороннього правочину необхідна наявність волевиявлення обох сторін, здійснена в належній формі.

Належність підпису особі є обов`язковою умовою при констатації волевиявлення сторони, тобто визнання договору таким, що відбувся. Натомість відсутність волевиявлення однієї із сторін згідно з наведеними нормами права дає правові підстави вважати, що вказаний правочин є неукладеним.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про депозитарну систему України" (тут і далі в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину) набуття і припинення прав на цінні папери і прав за цінними паперами здійснюються шляхом фіксації відповідного факту в системі депозитарного обліку. У системі депозитарного обліку реєструються обмеження прав на цінні папери. У системі депозитарного обліку можуть реєструватися обмеження прав за цінними паперами у випадках та в порядку, встановлених Комісією.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про депозитарну систему України" визначено, що депозитарний облік цінних паперів - облік цінних паперів, прав на цінні папери та їх обмежень на рахунках у цінних паперах (далі - депозитарний облік). Депозитарний облік у системі депозитарного обліку цінних паперів ведеться у кількісному виразі.

При цьому облік прав на цінні папери конкретного власника ведеться виключно депозитарними установами, Національним банком України у визначених цим Законом випадках і депозитаріями-кореспондентами чи їх клієнтами, а облік цінних паперів і прав за цінними паперами - виключно Центральним депозитарієм або Національним банком України.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про депозитарну систему України" внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника здійснюється виключно депозитарними установами (у визначених законодавством випадках - Національним банком України або депозитаріями-кореспондентами), в установленому Комісією порядку на підставі, зокрема, розпорядження, що подається кожним депонентом, що є стороною правочину, - у разі вчинення депонентами однієї депозитарної установи правочину щодо цінних паперів поза фондовими біржами без додержання при розрахунках принципу "поставка цінних паперів проти оплати".

Відповідно до пункту 7 Розділу II Положення про провадження депозитарної діяльності, яке затверджене рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23.04.2013 №735 (надалі Положення) (в редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу) систему депозитарного обліку цінних паперів складають: первинні документи; облікові регістри оперативного обліку; активні та пасивні аналітичні рахунки депозитарного обліку; реєстр кодів цінних паперів. До первинних документів належать документи, які є підставою для здійснення депозитарних операцій, а саме: розпорядження (накази).

Згідно з пунктом 10 Розділу II Положення, первинні документи та облікові регістри оперативного обліку можуть складатись у формі паперового та/або електронного документа. При складанні їх у формі електронного документа Центральний депозитарій, депозитарна установа мають забезпечувати за потреби друк таких документів на паперовому носії. Строк зберігання первинних документів на паперовому носії становить п`ять років з моменту виконання депозитарною установою депозитарної операції за наслідками прийняття таких документів, якщо інше не передбачено законодавством України.

Таким чином, систему депозитарного обліку цінних паперів складають первинні документи, яким є розпорядження (накази), які можуть складатись у формі паперового та/або електронного документа.

Суд звертає увагу, що дана справа розглядалася судами неодноразово. Направляючи справу на новий розгляд у господарський суд апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що оскільки копії розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи та надані ОСОБА_2 до своїх письмових пояснень, зокрема розпорядження (наказу) ОСОБА_3 , були поставлені останнім та депозитарною установою під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, а відповідні оригінали не були надані на вимогу суду, апеляційний суд в силу приписів частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України не повинен був брати такі копії доказу до уваги. 

При новому розгляді даної справи апеляційний господарський суд врахував, що у матеріалах справи відсутні докази про виконання Договору ОСОБА_2 , а саме виконання нею пункту 4.6 Договору щодо оплати майна.

Також судом враховано, що оригінал Договору та оригінал акта "про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 158 від 04.08.2014", не були надані ані ОСОБА_3 (з огляду на заперечення ним укладення такого Договору), ані ОСОБА_2 (з тих підстав, що Договір та акт зберігалися у повіреного покупця та були знищені ним 30.09.2021, згідно акту на знищення документів б/н від 30.09.2021 у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну їх зберігання). Ненадання учасниками справи оригіналів Договору та акту б/н від 04.08.2014 про повне виконання сторонами зобов`язань до Договору унеможливило проведення судової почеркознавчої експертизи. 

Судом враховано, що згідно з пунктом 8.13 Договору відповідач-3 мав би отримати три примірники оригіналів оспорюваного Договору, а саме: один - як повірений ОСОБА_2 та два - як депозитарна установа сторін, тоді як зі змісту акта відповідача-3 на знищення документів та справ від 30.09.2021 слідує, що один примірник оригіналу Договору та один примірник акта про повне виконання сторонами зобов`язань до Договору - знищені. При цьому, сам відповідач-3 стверджує, що зазначені документи не були ним знищені, натомість відповідач-1 та відповідач-2 шляхом тиску на працівників відповідача-3 самовільно забрали такі документи. Дані обставини підтвердили місцевому господарському суду свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 

Апеляційний господарський суд також звернув увагу на той факт, що акт, за яким вказані документи начебто були знищені, датовано 30.09.2021, що співпадає з датою надходження позову у справі №902/975/21 та датою його отримання ОСОБА_2 , хоча п`ятирічний строк зберігання сплив ще у 2019 році.  Акт про знищення шляхом спалення документів та справ, датований 30.09.2021 відхилено апеляційним господарським судом як недостовірний доказ.

Також апеляційний господарський суд врахував, що при подачі позову та під час розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій, позивач неодноразово заперечував як факт підписання договору та акта про повне виконання сторонами зобов`язань за цим Договором, так і заперечував факт підписання (і взагалі існування) та подання розпорядження (наказу) до депозитарної установи. В той же час, подання позивачем розпорядження (наказу) також заперечувала і сама депозитарна установа.

Таким чином, оскільки копії розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи та надані ОСОБА_2 до своїх письмових пояснень, яка своїм підписом підтвердила, що відповідна копія розпорядження відповідає оригіналу, проте на вимогу суду такого оригіналу не надала (та враховуючи те, що таке розпорядження мало б видаватися саме позивачем), були поставлені позивачем та депозитарною установою під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, а відповідні оригінали не були надані на вимогу суду, в силу приписів частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України такі копії доказу апеляційним судом не прийняті до уваги.

З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо  визнання неукладеним спірного договору.

Апеляційний господарський суд, врахувавши вказівки Верховного Суду при направленні справи на новий розгляд, взявши до уваги неподання сторонами оригіналу розпорядження (наказу) ОСОБА_3 до депозитарної установи, та врахувавши ряд інших обставин (в тому числі обставини перебування позивача в день підписання договору на робочому місці), що свідчать про неукладення договору, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору.

Доводи ОСОБА_2 щодо переоцінки вже встановлених судами обставин відхиляються Верховним Судом з огляду на межі перегляду справи в суді касаційної інстанції.  

Щодо позовної давності та доводів скаржників про неправильне застосування судами положень частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16.

Аналіз наведених норм права щодо "інституту позовної давності" в сукупності із нормами ГПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин справи, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу строку позовної давності, однак не обмежують його у перевірці правильності встановлення судами попередніх інстанцій початку відліку такого строку.

Верховний Суд зазначає, що оскільки право власності ОСОБА_3 на акції було порушено в момент їх вибуття з його власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли ОСОБА_3 довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття акцій у володіння іншої особи.

ОСОБА_2 до винесення рішення судом першої інстанції зробила заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування іменних акцій та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не пропущено позовну давність.

Водночас, відхиляючи доводи ОСОБА_2 щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про порушення його права 30.12.2020, натомість відповідачі не надали суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що позивач обов`язково повинен був знати або дізнався про те, що його право власності порушено раніше, ніж 30.12.2020, коли одержав виписку депозитарної установи.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що не приймає до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що учасник товариства, який не отримує протягом тривалого періоду повідомлень про проведення загальних зборів товариства, повинен проявити звичайну обачність, цікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права, оскільки ОСОБА_3 на момент виникнення спірних правовідносин був власником контрольного пакету акцій Товариства і скликання загальних зборів відносились до відання власника пакету акцій, загальні збори чи інші корпоративно значущі дії з моменту вибуття спірного майна з власності позивача не здійснювались.
Звертаючись з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України. На підтвердження даних аргументів скаржники в апеляційних скаргах навели наступні доводи: 
- про факт укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 було достеменно відомо з 27.11.2014 у зв`язку з чим він мав право звернутися до суду із позовом про визнання цього договору недійсним не пізніше 27.11.2017, однак із таким позовом він звернувся лише у 2021, тобто із значним пропуском строку позовної давності;
- виписка про стан рахунку в цінних паперах є недостовірним та недопустимим доказом, який не може підтверджувати момент, з якого ОСОБА_3 став відомий факт порушення його прав;
- з 2014 року по 2020 рік, тобто протягом 6-ти років, ОСОБА_3 , який все ще вважав себе власником контрольного пакету акцій ПАТ "ВОПАС 10599", не цікавився ні про загальні збори його акціонерів, ні про результати діяльності товариства, ні про необхідність призначення посадових осіб, ні про необхідність внесення змін до його статуту. Вказана поведінка позивача не відповідає поведінці особи, яка вважає себе власником контрольного пакету акцій товариства, а навпаки відповідає поведінці особи, яка відчужила належні їй права на акції цього товариства, однак дані обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції.
Приймаючи постанову апеляційний господарський суд зазначив, що стосовно заявленої у справі позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору, то строк позовної давності відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягає, оскільки у позові відмовлено за безпідставністю матеріально-правової вимоги. В свою чергу, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Направляючи справу на новий розгляд до апеляційного господарського суду Верховний Суд зазначив, що дійшовши необґрунтованих висновків про відмову у позові за безпідставністю та про те, що на вимоги про витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій позовна давність не поширюється, судом апеляційної інстанції взагалі не було надано оцінку доводам апеляційних скарг щодо неправильного застосування судом першої інстанції положення частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України. Водночас Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд не перевіривши правильності висновків суду першої інстанції щодо звернення позивача із даним позовом в межах позовної давності, тим самим не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне застосування статті 261 Цивільного кодексу України та вирішення спору.
При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, та дійшов висновку про те, що позивач довідався про порушення свого права саме 30.12.2020.

При цьому суд апеляційної інстанції погодився із мотивами суду першої інстанції, які стали підставою для відхилення аргументів про те, що  учасник товариства, який не отримує протягом тривалого періоду повідомлень про проведення загальних зборів товариства, повинен проявити звичайну обачність, цікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач вважав себе власником контрольного пакету акцій Відповідача 5 і скликання загальних зборів відносились до відання власника пакету акцій, що по суті вказувало на те, що за баченням позивача саме ним могли скликатися такі збори.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодилася із наведеними висновками судів попередніх інстанцій про те, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач вважав себе власником контрольного пакету акцій відповідача 5 і скликання загальних зборів відносились до відання власника пакету акцій, та зазначила, що положеннями Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що скликання як чергових, так і позачергових зборів здійснюється наглядовою радою акціонерного товариства, а акціонер, який є власником 10 і більше відсотків голосуючих акцій товариства, лише має право заявити вимогу про скликання наглядовою радою та лише позачергових загальних зборів, і лише у випадку неприйняття нею відповідного рішення такий акціонер набуває права проведення позачергових загальних зборів.

Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України «Про акціонерні товариства»  в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, акціонерне товариство зобов`язане щороку скликати загальні збори (річні загальні збори). Річні  загальні   збори   товариства  проводяться  не пізніше  30 квітня наступного за звітним року.

Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про акціонерні товариства» порядок денний загальних зборів акціонерного товариства попередньо затверджується наглядовою радою товариства, а в разі скликання позачергових загальних зборів на вимогу акціонерів у випадках, передбачених частиною шостою статті 47 цього Закону, - акціонерами, які цього вимагають. 

Відповідно до статті 47 Закону України «Про акціонерні товариства» позачергові загальні збори акціонерного товариства скликаються наглядовою радою: 1) з власної ініціативи; 2) на вимогу виконавчого  органу - в разі порушення провадження  про  визнання  товариства  банкрутом або необхідності вчинення значного правочину; 3) на вимогу ревізійної комісії (ревізора); 4) на вимогу акціонерів  (акціонера), які на день подання вимоги  сукупно є власниками 10 і більше відсотків простих акцій товариства; 5) в інших випадках, встановлених законом або статутом товариства. 

Згідно із статтею 238 Господарського процесуального кодексу України рішення суду складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням норм права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 282 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, в порушення положень статті 238 Господарського процесуального кодексу України, не зазначив норм права, яким він керувався дійшовши висновку про те, що до відання власника контрольного пакету акцій належить скликання загальних зборів акціонерів. В свою чергу, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України, не зазначив доводи, за якими він погодився із таким висновком суду першої інстанції.

Допустивши зазначені порушення норм процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили та не спростували доводи відповідачів про те, що позивач, який не отримував протягом тривалого періоду (протягом 6-ти років) повідомлень про проведення загальних зборів товариства, повинен був проявити звичайну обачність, зацікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (в редакції, чинній станом на 15.04.2016) якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» встановлено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

При цьому, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про кінцевого бенефіціарного власника (контролера) юридичної особи.

В постанові Верховного Суду від 28.03.2023 у справі №911/2446/21 викладено висновок про те, що відсутність у позивача обов`язку здійснювати моніторинг відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, не спростовує обставини наявності у нього такої можливості, що обумовлює початок перебігу строку позовної давності за заявленими вимогами.

Відповідно до статті 238 Господарського процесуального кодексу України рішення суду складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням висновку суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Статтею 282 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Скаржники під час розгляду даного спору зазначали, що позивач міг дізнатися про порушення свого права починаючи з 15.04.2016 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки з 15.04.2016 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містилася інформація лише про ОСОБА_2 , як про кінцевого бенефіціарного власника; а дані про ОСОБА_3 , як про кінцевого бенефіціарного власника, були відсутні. 

Однак як вбачається з оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій в порушення вимог статей 238, 282 Господарського процесуального кодексу України, не було встановлено моменту, коли відомості про ОСОБА_2 як кінцевого бенефіціарного власника (контролера) Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 

Водночас, зосередившись на оцінці доводів скаржників про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права із сайту SMIDA, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України, не спростував та не відхилив доводи скаржників щодо можливості у позивача дізнатись про порушення своїх прав з відомостей, які містилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При цьому, Суд вважає за необхідне зазначити, що відхиляючи доводи скаржників про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права із сайту SMIDA, апеляційний господарський суд зазначив, що простому користувачу зовсім не легко та непросто здійснити пошук відповідної інформації щодо себе за допомогою сайту SMIDA.

Даний висновок, на переконання Суду, грунтується виключно на припущеннях. Однак, Верховний Суд вже неодноразово зазначав про те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові зазначив, що в журналі реєстрації вхідної кореспонденції 2020 року, поданому ТОВ "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг", під порядковими номерами 140-143 міститься відповідь кореспонденту - позивачу на його запит від 30.12.2020 про стан рахунку в цінних паперах ПрАТ "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599". 

Дійшовши даного висновку, суд апеляційної інстанції не спростував та не відхилив доводи ОСОБА_1 , про що остання зазначає у касаційній скарзі, що під номерами 140-143 у журналі вхідної кореспонденції містяться запити ОСОБА_3 про стан рахунку в цінних паперах, а не відповіді на них; будь-які відповіді ТОВ «ФК «ТЦП «РЕЄСТР-КОНСАЛТИНГ» могли реєструватися виключно у журналі вихідної кореспонденції (який у матеріалах справи відсутній), а не у журналі вхідної кореспонденції; ОСОБА_3 звертався до ТОВ «ФК «ТЦП «РЕЄСТР- КОНСАЛТИНГ» лише із запитом від 24.12.2020, а не від 30.12.2020 (запит від 30.12.2020 у матеріалах справи також відсутній, тоді як у журналі вхідної кореспонденції за 2020 рік міститься лише дата реєстрації запиту, однак не дата його складення та підписання). Відтак, висновки апеляційного господарського суду про те, що журнал реєстрації вхідної кореспонденції 2020 року підтверджує факт існування та подачі відповіді на запит від 30.12.2020, є передчасними. 

Разом з тим, беручи до уваги копію запиту позивача від 24.12.2020, як належний доказ, який свідчить про необізнаність позивача про порушення його прав до 30.12.2020, суди попередніх інстанцій не спростували та не відхилили доводи ОСОБА_1 про те, що позивач міг раніше дізнатися про порушення свого права, оскільки позивач у даному запиті зазначив тип акціонерного товариства - «Приватне», в той час як державна реєстрація змін до відомостей про ПрАТ «ВОПАС 10599» щодо зміни типу акціонерного товариства з публічного на приватне була проведена ще 27.03.2017. 

Всі ці обставини свідчать про неналежне та неповне дослідження господарськими судами попередніх інстанцій обставин, пов`язаних з моментом, коли позивач міг (мав можливість) дізнатися про порушення свого права.

Щодо доводів ОСОБА_1 про можливість позивача дізнатися про порушення прав у зв`язку з існуванням обов`язку подавати декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру та доводів ОСОБА_2 про  безпідставне відхилення апеляційним господарським судом її клопотання про приєднання декларацій ОСОБА_3 за 2013 та 2014 роки, Верховний Суд зазначає наступне.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених Господарським процесуальним кодексом України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи (постанова Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №910/9742/22).

Суд апеляційної інстанції дослідив обставини, на які посилався відповідач-2 щодо недбалості представника - адвоката Люлик Р.І. та відсутність процесуальної можливості (необхідності) подавати докази, необізнаність з можливістю подання таких доказів, як декларація про майно та доходи, та дійшов висновку, що вони не є тими винятковими випадками, коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів із порушенням встановленого процесуальним законом порядку, оскільки посилання заявників пов`язані виключно із їх волевиявленням.

Таким чином, з огляду на недоведеність відповідачем виняткового випадку, який унеможливив своєчасне надання відповідачем доказів, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив клопотання про поновлення строку на подання доказів та приєднання їх до матеріалів справи.

З вказаними висновками погоджується Верховний Суд з огляду на норми ч. 1 та ч. 3 ст. 269 ГПК України.

При цьому, твердження ОСОБА_1 про те, що зазначити в декларації достовірну інформацію щодо належності акцій на конкретний момент часу (зокрема, інформацію щодо їх кількості та загальної вартості) без отримання актуальних відомостей від депозитарної установи, з веб-сайту Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України чи з будь-яких інших джерел, неможливо, є лише припущенням скаржника. 

Верховний Суд відмовляє у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалами господарського суду Вінницької області від 13.10.2021 у справі №902/975/21 та від 04.11.2021 у справі №902/1077/21, оскільки суд касаційної інстанції, з огляду на положення, зокрема ст. 145 ГПК України, має право скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом першої інстанції лише у разі скасування судового рішення, яким такі заходи вжито, або ж у разі самостійного скасування судом першої інстанції таких заходів, вжитих цим же судом, якщо такі заходи вичерпали свою дію чи потреба у їх збереженні відпала. В іншому разі (у випадку скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом першої інстанції поза межами касаційного перегляду судових рішень), касаційний господарський суд діяв би не як "суд, встановлений законом".

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 86, 236-238 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд зазначає, що суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у справі, яке повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, господарські суди попередніх інстанцій, допустили порушення норм процесуального права, зокрема статей 86, 210, 236, 237 ГПК України, та неправильне застосуванням норм матеріального права, зокрема статті 261 ЦК України, та дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Верховний Суд наголошує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 300 ГПК України.

Вказане є підставою для скасування оскаржуваних рішення та постанови в частині задоволення позову з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з неповним встановленням та з`ясуванням обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Оскільки господарські суди попередніх інстанцій приймаючи оскаржувані рішення в частині задоволення позову не дослідили належним чином обставин застосування статті 261 Цивільного кодексу України, висновки судів попередніх інстанцій не можна вважати такими, що відповідають положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи скаржників про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених вище.

Таким чином, касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення та постанова в частині задоволення позовних вимог підлягають скасуванню, а справа - направленню в цій частині на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід дослідити наявні в справі докази та встановити момент, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, таким чином встановити початок перебігу позовної давності за позовними вимогами про витребування майна та зобов`язання вчинити дії. 

Враховуючи, що в даному випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 у справі №902/975/21 скасувати в частині задоволення позову. В цій частині справу №902/975/21 передати на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

В решті рішення господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 у справі №902/975/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       О. О. Мамалуй

Судді                                                                                                О. М. Баранець

                                                                                                        Н. М. Губенко