ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року 
м. Київ

cправа №  914/665/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Погребняка В.Я. - головуючий, Васьковського О.В., Огородніка К.М.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу
Фермерського господарства "Рисовський"

на рішення Господарського суду Львівської області
від 07.06.2023
у складі судді: Бортник О.Ю.,

на постанову Західного апеляційного господарського суду 
від 22.08.2023
у складі колегії суддів: Галушко Н.А. (головуючий), Желіка М.Б., Орищин Г.В.,

за позовом Фермерського господарства "Рисовський"
до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області
про стягнення моральної шкоди 562  800,00 грн. 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст руху справи
1. Фермерське господарство "Рисовський" (далі - ФГ "Рисовський", позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області 562  800,00 грн. завданої моральної шкоди.
1.1. Позивач посилався на те, що відповідач не виконав рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, яке набрало законної сили. Водночас надмірна тривалість невиконання відповідачем судового рішення завдала позивачу душевних страждань, а відтак й моральної шкоди. Розмір завданої моральної шкоди за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці) позивач оцінює у 562  800,00 грн., виходячи з 6  700,00 грн. мінімального місячного розміру заробітної плати. Правовою підставою своїх позовних вимог позивач визначив статті 16, 22, 23. 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Короткий зміст рішення місцевого суду
2. Рішенням від 07.06.2023 Господарський суд Львівської області у задоволенні позову ФГ "Рисовський" (код ЄДРПОУ 19324981) до Солонківської сільської ради (код ЄДРПОУ 04369699) відмовив повністю.
2.1. Суд першої інстанції встановив, що на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 31.12.2020, яка набрала законної сили, відповідач набув правового статусу боржника у виконавчому провадженні ВП № 36443777 з примусового виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994.
2.2. З цього часу на відповідача, в силу частини другої, п`ятої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", покладається обов`язок щодо виконання ним згаданого рішення суду у справі № 5/79.
2.3. За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що не вчинення відповідачем протягом 2010-2016 років дій з виконання рішення суду у справі № 5/79 не є неправомірним, оскільки обов`язок з виконання рішення суду покладався на інших юридичних осіб.
2.4. Суд першої інстанції зазначив, що рішення Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 у справі № 914/1109/19, на яке посилається позивач, стосувалось визнання порушеним права позивача протиправною бездіяльністю Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, а не Солонківської сільської ради. 
2.5. Крім того, постановою Західного апеляційного суду від 15.11.2021 у справі № 914/2546/20, яка набрала законної сили, встановлено факт протиправної бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню дубліката наказу Господарського суду № 5/79 від 13.10.1994, який видано на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 (з урахуванням ухвали від 04.09.1996).
2.6. Суд встановив, що предметом позову у справі № 914/2546/20 було стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачу невиконанням наказу № 5/79, за період з 1994 року по 2020 рік.
2.7. Водночас, суди у зазначеній справі дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 рік по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода (8000 євро) вже відшкодована позивачу рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (остаточне рішення від 20.01.2012).
2.8. Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність на день вирішення справи судом порушення відповідачем права позивача на відшкодування йому моральної шкоди, заподіяної впродовж 2010-2016 років. У матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем права позивача на своєчасне та повне виконання боржником рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 в частині виділення позивачу 4 га землі із ділянки 17 га землі до 13.11.1994, яку додатково відведено Зубрянській сільській Раді в запас земель заготхудобовідгодівельного господарства "Львівське", тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
2.9. Також місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності та зазначив, що в силу приписів частини другої статті 129 Господарського процесуального кодексу України відсутні також підстави для стягнення судового збору в дохід Державного бюджету.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
3. Постановою від 22.08.2023 Західний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 у справі №914/665/23 залишив без змін; апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" - залишив без задоволення.
3.1. Апеляційний господарський суд зазначив, що встановлені обставини спростовують твердження скаржника щодо завдання моральної шкоди особистим немайновим правам фермеру ОСОБА_1., оскільки моральна шкода, завдана внаслідок невиконання рішення суду у справі 5/79 в період з 2010 по 2016 роки відшкодована позивачу, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (остаточне рішення від 20.01.2012) та рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20.
3.2. Також апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду про те, що в силу статті 257 Цивільного кодексу України відсутні підстави для застосування позовної давності.
3.3. Щодо посилання скаржника на неналежне повідомлення про час і день судових засідань 24.05.2023 та 07.06.2023, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевим господарським судом відкрито провадження у справі 27.03.2023 та призначено до розгляду на 01.05.2023, підготовче засідання відкладалось до 24.05.2023, розгляд справи по суті призначено на 07.06.2023 та в судовому засіданні оголошено вступну на резолютивну частини рішення у цій справі.
3.4. Разом з тим, позивач в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи (процесуальні документи надсилались судом на поштову та електронну адреси, зазначені позивачем у позовній заяві (а. с.1, 33, 54-56, 144-146). Крім того, процесуальні документи були внесені у Єдиний державний реєстр судових рішень.
КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
4. ФГ "Рисовський" 07.11.2023 звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 914/665/23 Господарського суду Львівської області.
5. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 914/665/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Огороднік К.М., суддя - Васьковський О.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13.11.2023.
6. Ухвалою Верховного Суду від 04.12.2023 витребувано з Господарського суду Львівської області та Західного апеляційного господарського суду матеріали справи № 914/665/23, розгляд питання щодо відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 відкладено до надходження матеріалів справи до Верховного Суду.
7. 20.12.2023 на адресу Касаційного господарського суду на запит надійшли матеріали справи № 914/665/23.
8. Ухвалою Верховного Суду від 29.01.2024 касаційну скаргу залишено без руху відповідно до положень статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надано строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.
9. 20.02.2024, засобами електронного зв`язку, від заявника касаційної скарги, на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 29.01.2024 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги.
10. Ухвалою від 12.03.2024 Верховний Суд задовольнив клопотання ФГ  "Рисовський" про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження задовольнив.
10.1. Поновив ФГ "Рисовський" строк на касаційне оскарження та відкрив касаційне провадження у справі № 914/665/23 за касаційною скаргою ФГ  "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023;
10.2. Ухвалив здійснити перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 914/665/23 в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
11. Від представника Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області - адвоката Хом`яка О.Г. надійшов відзив на касаційну скаргу ФГ "Рисовський", в якій адвокат зазначив, що позивач обґрунтовує завдану моральну шкоду не фермерському господарству як юридичній особі, а як фізичній особі, безпідставно та необґрунтовано ототожнюючи себе з вказаною юридичною особою, будучи її засновником. Позивачу могла бути завдана моральна шкода у цій господарській справі виключно внаслідок приниження його ділової репутації, як юридичної особи. Факт невиконанням відповідачем рішення арбітражного за своєю суттю та змістом ніяким чином не вплинув та не міг вплинути на втрату ділової репутації позивача, тому моральна шкода не може бути завдана юридичній особі.
11.1. У відзиві також зазначено, що правонаступництво відповідачів у цій господарській справі має правове значення виключно до виконання обов`язку в натурі, визначеного рішенням арбітражного суду, а не відшкодування заданої моральної шкоди за попередній період, та ще й за дії чи бездіяльність інших осіб, оскільки згідно із частиною другою статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Водночас відповідач жодним чином не міг вчинити дії, про бездіяльність яких зазначає позивач у позовній заяві та ще й у період з 2010 року по 2016 рік, коли відповідач, як юридична особа, був взагалі відсутнім.
11.2. Також у відзиві зазначено, що всупереч вимогам частин першої, другої статті 287 ГПК України, позивач, як особа що подала касаційну скаргу, не зазначив яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; не навів обґрунтованих мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; не зазначив про те, чи відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
12. Визначений автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи суддя Огороднік К.М. перебував у відпустці з 08.04.2024 по 12.04.2024 (наказ в. о. голови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2024 № 102-кв).
12.1. З урахуванням положень Указу Президента України від 24.02.2022 №  64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX), Указу Президента України від 05.02.2024 № 49/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-IX, та з урахуванням обставин, зазначених у пунктах 6, 8, 12 цієї Постанови, Верховний Суд розглядає справу № 9914/665/23 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи скаржника (ФГ "Рисовський")
13. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що завдана особистим немайновим правам одноосібному власнику вже відшкодована рішенням господарських судів у справі №914/2546/20, оскільки у цій справі відшкодовано завдану моральну шкоду ФГ "Рисовський" як юридичній особі. Водночас, у зазначеній справі не йшлося про відшкодування немайнової особистої шкоди ОСОБА_1., який не надавав згоди і не уповноважував представляти свої інтереси до суду за захистом своїх особистих немайнових прав ФГ "Рисовський".
13.1. Також скаржник звернув увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" відшкодував завдану моральну шкоду позивачу за період з 1994 року по 20.01.2012 по іншій земельній ділянці, а саме по земельній ділянці ДА 060378 Б, яка була надана у постійне користування у 1992 році.
13.2. Крім того, судом першої інстанції неправильно надана і досліджена оцінка доказів у зв`язку з розглядом справи за відсутності позивача, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що призвело до порушення його прав за статтями 42, 46 ГПК України.
13.3. Скаржник аргументував, що рішення господарського суду та постанова Західного апеляційного господарського суду про відмову відшкодувати завдану моральну немайнову шкоду згідно поданого розрахунку суперечить статті 56 Конституції України, статтям 23, 94, 1167, 1173, 1174 ЦК України, рішенню Конституційного Суду України від 30.05.2001 у справі №1-22/2001р, а також статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи відповідача
14. Доводи Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області наведені в пунктах 11 -11.2. цієї Постанови.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
15. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
16. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
17. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
18. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятними касаційні скарги щодо доводів, зазначених в пунктах 13 - 13.3. описової частини цієї постанови.
Щодо застосування норм матеріального та процесуального права та мотивів прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги
19. За змістом доводів касаційної скарги, ФГ "Рисовський" не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо відмови у визнанні позовних вимог про стягнення моральної шкоди за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці) в розмірі 562  800,00 грн., завданій особистим немайновим правам одноосібного власника ОСОБА_1 .
20. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
21. Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
22. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
23. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
24. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
25. Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 № 2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.
26. Релевантність цього визначення для врахування у правовідносинах із відшкодування шкоди підтверджується, зокрема, висновками щодо застосування цієї норми Закону у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 915/1375/20, від 06.10.2022 у справі № 910/18745/21, від 09.03.2023 у справі № 910/17451/21 і суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступу від такого тлумачення норми.
27. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
28. Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
29. Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
30. Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
31. Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
32. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №  925/1196/18 сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
33. Водночас, природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №  910/10501/19).
34. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази. Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц.
35. Отже, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння позивачеві моральної шкоди у цій справі позивачу належить довести наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.
Щодо розгляду касаційної скарги по суті
36 Як зазначалось вище, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено не обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення зазначеної суми моральної шкоди з відповідача за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці), завданої ФГ  "Рисовський" як юридичній особі.
37. Водночас, місцевим господарським судом, рішення якого залишено апеляційним господарським судом без змін, відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди у такому ж розмірі за зазначений період окремо фізичній особі ОСОБА_1 як одноосібному власнику цього господарства, оскільки з матеріалів справи з`ясовано, що позивачем у цій господарській справі є виключно фермерське господарство, яке ОСОБА_1 не уповноважував представляти його інтереси і звертатися до суду за захистом його прав.
38. Також, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди (неодержаних доходів), суди попередніх інстанцій виходили з того, що у матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем права позивача на своєчасне та повне виконання боржником рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79. 
39. Крім того, суди дійшли висновку, про те, що встановлені обставини спростовують твердження скаржника щодо завдання моральної шкоди особистим немайновим правам фермеру ОСОБА_1., оскільки моральна шкода, завдана внаслідок невиконання рішення суду у справі № 5/79 в період з 2010 по 2016 роки, відшкодована позивачу, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (від 20.01.2012) та рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20.
40. Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, а касаційну каргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
41. Доводи скаржника про те, що ця справа стосується відшкодування немайнової особистої шкоди ОСОБА_1 колегія суддів оцінює критично, оскільки за змістом поданих скаржником позовної заяви та позовної заяви, поданої на виконання вимог ухвали місцевого суду від 01.03.2023 у справі № 914/665/23, скаржник визначив позивачем саме Фермерське господарство "Рисовський", а не фізичну особу - ОСОБА_1 . 
42. Зміст прохальної частини зазначених документів також містить вимогу про стягнення моральної шкоди саме на користь ФГ "Рисовський" (т. 1, а. с. 1-3; 20 -21; 25 - 27).
43. Колегія суддів звертає увагу, що хоч первісна та повторно подані позовні заяви підписані фермером ОСОБА_1., разом з тим, з огляду на положення статей 1, 4 Закону України "Про фермерське господарство", таке зазначення статусу підписанта не спростовує статусу цієї особи як засновника та директора ФГ "Рисовський". Тому, за відсутності правильно зазначеної особи - позивача та особи, на користь якої повинно здійснюватися стягнення за рішенням суду, підстави вважати, що позов подавався ОСОБА_1 як фізичною особою - відсутні.
44. Крім того, про відсутність підстав вважати таке зазначення помилковим свідчить також і те, що позивачем було визначено ФГ "Рисовський" і в апеляційній, і в касаційній скаргах. 
45. Також колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника про те, що Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" відшкодував завдану моральну шкоду позивачу за період з 1994 року по 20.01.2012 саме як юридичній особі. 
46. За змістом зазначеного рішення вбачається, що ЄСПЛ встановив, що Державний акт на право користування землею, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, був виданий саме на користь фізичної особи (п. 7).
47. Водночас, ЄСПЛ зазначив, що "рішення суду 1994 року було ухвалено на користь фермерського господарства заявника, а не його самого як фізичної особи. … Крім того, вартий уваги той факт, що лише заявник діяв від імені фермерського господарства у взаємовідносинах з органами влади, тоді як інші члени фермерського господарства (якщо такі були) ніколи не заперечували його позиції. Врешті-решт, у 1992 році саме на його ім`я як фізичної особи йому було виділено спірну земельну ділянку і також на своє ім`я він отримав Державний акт на право користування землею" (п.47).
48. Зміст обставин, встановлених у рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (Заява № 29979/04) свідчить про те, що зазначеним судом було враховано як негативний вплив невиконання Арбітражного суду Львівської області на права ОСОБА_1 як фізичної особи, так і негативний вплив на юридичну особу - ФГ "Рисовський", засновником та керівником якого є ОСОБА_1 .  
49. Водночас, ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 як заявнику 8000 євро відшкодування моральної шкоди. (п. 89, пп. (а) ч. 5 резолютивної частини рішення ЄСПЛ "Рисовський проти України"; заява № 29979/04; 20.01.2012).
50. З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що рішенням ЄСПЛ "Рисовський проти України" (заява № 29979/04; 20.01.2012) частково вже стягнуто (враховуючи дату прийняття рішення ЄСПЛ - за визначений період 2010 по 20.01.2012) моральну шкоду за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994.
51. Доводи скаржника про те, що рішенням ЄСПЛ "Рисовський проти України"(заява № 29979/04; 20.01.2012) вирішувалося питання про стягнення моральної шкоди щодо іншої земельної ділянки Колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів на їх підтвердження скаржник ні під час розгляду місцевим судом, ні в подальшому в порядку, передбаченому положеннями статей 74, 76-77 ГПК України не надав. Також судами такі обставини не встановлено, тому, в силу положень частини третьої статті 300 ГПК України, Верховний Суд такі вимоги та доводи не приймає і не розглядає.
52. Також колегія суддів враховує, що судами вже неодноразово (у цій та інших справах; наприклад, див. рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 у справі № 914/666/23, яке набрало законної сили 15.11.2023) були встановлені обставини щодо неодноразової зміни відповідальної особи за виконання рішення місцевого суду № 5/79, а саме:
52.1. ухвалою суду від 04.09.1996 у справі № 5/79 уточнено п. 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити ФГ "Рисовський" 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське; 
52.2. Господарським судом Львівської області ухвалою від 09.04.2013 у справі №5/79 здійснено заміну сторони відповідача-1 - Пустомитівської районної державної адміністрації її правонаступником у спірних правовідносинах Головним управлінням Держземагентства у Львівській області;
52.3. ухвалою суду від 17.08.2016 замінено боржника Головне управління Держземагенства у Львівській області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області у виконавчому провадженні щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79;
52.4. ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 замінено боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на його правонаступника - Солонківську сільську раду Пустомитівського району Львівської області у виконавчому провадженні з примусового виконання дублікату наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 Господарським судом Львівської області;
53. Водночас, суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що відповідно до статті 334 ГПК України, з огляду на те, що спірна земельна ділянка, згідно дублікату наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79, перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради Пустомитівського району, ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 5/79 відбулось процесуальне правонаступництво (заміна сторони у виконавчому провадженні, що передбачає перехід до правонаступника прав та обов`язків сторони боржника у виконавчому провадженні).
54. Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується наявною у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у справі № 914/2546/20, факт протиправної бездіяльності по виконанню дубліката наказу Господарського суду № 5/79 від 13.10.1994, який видано на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 (з урахуванням ухвали від 04.09.1996) було встановлено, і, фактично вже було стягнуто за наслідками такого невиконання з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області моральну шкоду за період з 20.01.2012 (з моменту прийняття рішення ЄСПЛ) по 06.06.2018 (що охоплюється періодом, заявленим позивачем у цій справі).
55. Отже, рішеннями судів вже було задоволено вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди за не виконання відповідальною особою рішення суду у справі № 5/79 за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці), що охоплюється змістом заявленого позову.
56. Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій положень статей 42, 46 ГПК України, з огляду на таке.
57. Наявними матеріалами справи підтверджуєтесь, що скаржник неодноразово зазначав у процесуальних документах адресу - вул. Івана Франка, 66, село Зубра, Пустомитівський район, Львівська область, 81135, на яку направлялися копії процесуальних рішень, в тому числі й ухвали місцевого суду від 24.05.2023 про призначення розгляду справи на 07.06.2023 (т. 1, а. с. 22, 33, 54, 144).
58. Також одним з засобів комунікації зазначив електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с.1, 26, 170), на яку місцевим судом також направлялися повідомлення з копіями процесуальних рішень суду, в тому числі й ухвали місцевого суду про призначення, в тому числі й ухвали місцевого господарського суду від 24.05.2023 про призначення розгляду справи на 07.06.2023 (т. 1, а. с. 145, 146).
59. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що скаржник не лише подав позов у справі, але й здійснював процесуальні дії з метою усунення недоліків позовної заяви (т. 1, а. с. 25 - 27), а також з метою відкладення розгляду справи на інші дату та час.
60. Отже, скаржник не лише був обізнаний про наявність розгляду справи в суді, але й не був позбавлений доступу до суду, оскільки на зазначені ним адреси надсилалися належним чином процесуальні рішення з метою повідомлення скаржника як позивача у справі про дату і час розгляду справи.
61. Суд звертає увагу, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
62. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Водночас строки розгляду справи у суді першої інстанції визначені у статтях 176, частиною третьою статті 177, 195 ГПК України, тобто є прямо визначеними. 
63. Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
64. Отже, особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви, у зв`язку із чим, посилання скаржника на те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи місцевим судом, а тому порушено статті 42, 46 ГПК України, обґрунтовано визнано апеляційним судом безпідставними.
65. Водночас, зазначені обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, спростовують факт доведення позивачем наявності неправомірних дій відповідача (у визначений у позові період), завданою позивачу шкодою та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача та завданою позивачу шкодою.
66. Також Верховний Суд враховує, що зазначені скаржником доводи (що є аналогічними тим, що наводились ним у апеляційній скарзі) були предметом оцінки судами попередніх судових інстанцій, такі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
67. Разом з тим, частиною другою статті 300 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
68. Таким чином, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
69. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, відповідно до якого встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
70. Отже, наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на переоцінку цих доказів, що, з урахуванням положень статті 300 ГПК України, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами касаційного провадження
71. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
72. Згідно з статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
73. Ураховуючи наведені положення законодавства та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень відсутні, тому у задоволенні касаційної скарги слід відмовити.
Щодо судових витрат
74. З огляду на положення статті 129 ГПК України та залишення касаційної скарги ФГ "Рисовський" без задоволення, понесені у зв`язку з касаційним переглядом справи судові витрати покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись статтями 234 235, 240, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Рисовський" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 914/665/23 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                В.Я. Погребняк

Судді                                                                                          О.В. Васьковський

                                                                                          К.М. Огороднік