ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2024 року 
м. Київ
cправа №  910/9577/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - не з`явилися, 
відповідача-1 - не з`явилися, 
відповідача-2 - Бабака Р. А. (адвокат),
третьої особи - не з`явилися, 
прокуратури - Сельської О. З. (за посвідченням),
розглянув касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 (суддя  Васильченко Т. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 (головуючий - Тищенко О. В., судді Гончаров С. А., Станік С. Р.) у справі 
за позовом заступника керівника Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до: 1) Міністерства енергетики України,
2) Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Запорізької обласної державної адміністрації,
про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам`яткою архітектури та містобудування, історії шляхом визнання незаконним та скасування наказу в частині припинення права власності та зобов`язання повернути об`єкт нерухомості.
Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1. У червні 2021 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ, Фонд, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики України (далі - Міненерго України, Міністерство, відповідач-1) і Публічного акціонерного товариства  "Запоріжжяобленерго" (далі - ПАТ  "Запоріжжяобленерго", Товариство, відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Запорізької обласної державної адміністрації (далі - Запорізька ОДА, третя особа), про: 
1) усунення перешкод власнику - ФДМУ в користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м.  Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 2004800123101 та 2004935623101 відповідно) (далі - спірна пам`ятка, спірне майно, спірні об`єкти нерухомості), шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго"" (далі - оспорюваний наказ, наказ №  115), яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м.  Запоріжжя, вул. Поштова (Горького),  73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу;
2) припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля майстерні інв. №  1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2" загальною площею 503,8 м2, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2004935623101);
3) припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля контролерів інв. №  1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2" загальною площею 648 м2, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2004800123101);
4) зобов`язання Товариства повернути спірну пам`ятку державі в особі ФДМУ.
Позовна заява обґрунтовується посиланням на положення статей 178, 391, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 17 Закону УРСР від 13.07.1978 № 3600-IX "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", Закону України від 08.06.2000 № 1805-III "Про охорону культурної спадщини" (далі - Закон України "Про охорону культурної спадщини", Закону України від  04.03.1992  №  2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" у  редакції, чинній з 30.03.1995 (далі - Закон України №  2163-XII), а також тим, що всі пам`ятки культурної спадщини, які становлять національну, культурну та історичну цінність, не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до об`єктів, обмежених в обороті та вилучених з обороту.
На думку прокурора, з 1992 року та на час прийняття оспорюваного наказу (03.07.1995) законодавчо закріплено заборону на приватизацію об`єкта нерухомості - "Будинок першої теплоелектростанції" як національної, культурної та історичної цінності України, в зв`язку з чим набуття відповідачем-2 права приватної власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул.  Поштова (Горького), 73, порушує вимоги частини 2 статті 5 Закону України №  2163-XII, якою встановлено заборону на приватизацію пам`яток історії та культури, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність для всього суспільства.
Крім того, згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" спірні об`єкти нерухомості взято на державний облік як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення, а в подальшому питання щодо її віднесення до пам`яток республіканського значення позивачем не порушувалося. Спірна пам`ятка продовжує бути зареєстрованою за Товариством, чим порушено права держави в особі ФДМУ як законного володільця на реалізацію усіх правомочностей власника. Відповідне порушення триває, позов є негаторним, а тому може бути заявлений впродовж всього часу триваючого порушення прав законного володільця.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
2. Суди розглядали справу неодноразово. Рішенням Господарського суду міста Києва від  09.11.2021 (суддя Шкурдова Л. М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 (головуючий - Яковлєв М. Л., судді Куксов  В. В., Чорногуз  М.  Г.), позов задоволено повністю з тих підстав, що: 1) всі пам`ятки культурної спадщини становлять національну культурну та історичну цінність, і з 1992 року (часу прийняття Закону України №  2163-XII) не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тому спірна пам`ятка не може перебувати у приватній власності, а власником такого майна може бути лише держава або територіальна громада; 2) з метою поновлення в повному обсязі прав держави на спірні об`єкти нерухомості при одночасному визнанні незаконним в частині пункту 1 наказу № 115, одночасному припиненню підлягає право приватної власності ПАТ  "Запоріжжяобленерго" на них.
Відхиляючи заяву відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суди зазначили про те, що вказаний позов є негаторним, тобто спрямованим на захист прав законного володільця спірної пам`ятки щодо користування і розпорядження нею та може бути заявлений впродовж всього часу тривання відповідного порушення.
3. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 (головуючий - Волковицька Н. О., судді Могил С. К., Случ О. В.) касаційну скаргу ПАТ  "Запоріжжяобленерго" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від  09.11.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 у справі №  910/9577/21 скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
4. Постанова Верховного Суду мотивована передчасністю висновку судів попередніх інстанцій про задоволення позову з огляду на їх помилкові посилання лише на положення частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII стосовно того, що спірні об`єкти нерухомості на час видачі Фондом оспорюваного наказу мали спеціальний правовий титул та за своїми характеристиками належали до об`єктів, виключених з цивільного обороту, із визначенням заборони їх приватизації, оскільки; 1)  нормами чинного на той час законодавства про приватизацію було встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України, однак положення абзацу 7 частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII не містили чіткого визначення поняття "національні культурні та історичні цінності України" з конкретизацію переліку таких об`єктів, тому при визначенні об`єктів, приватизацію яких заборонено відповідно до зазначеного Закону, слід керуватися також частиною 3 статті  5 Закону України №  2163-XII, відповідно до якої перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України; 2)  згідно з пунктом 8 Додатку № 1 до Декрету Кабінету Міністрів України від  31.12.1992 № 26-92, яким було затверджено Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, включено до цього Переліку об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення, тоді як починаючи з 1987 року і на час видачі оспорюваного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, тобто не мав статусу об`єкта загальнонаціонального значення, а тому на той час жодних обмежень щодо приватизації спірних об`єктів нерухомості не існувало.
Крім того, судами не було встановлено як підстав, які фактично стали підґрунтям для реєстрації права власності Товариства на спірне майно, так і обставин корпоратизації відповідача-2 та правових наслідків передання майна ПАТ  "Запоріжжяобленерго" в результаті корпоратизації.
Водночас в аспекті розмежування віндикаційного та негаторного позовів, що висвітлювалося в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №  653/1096/16-ц, від  23.11.2021 у справі №    359/3373/16-ц, суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідність дослідження судами попередніх інстанцій в цій справі обставин щодо наявності або відсутності володіння ФДМУ спірним майном з огляду на визначену процесуальним законом компетенцію та виходячи з предмета та підстав позову.
5. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від  21.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від  03.08.2023, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
6. Зазначені рішення та постанова аргументовані посиланням на норми статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 178, 319, 321, 328, 329, 391 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 1, 17 Закону УРСР від  13.07.1978 № 3600-IX "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", статті 21 Закону України "Про власність" (чинного до  19.06.2007), статей 1, 5 Закону України №  2163-XII, положень Закону України від  18.11.1992 №  2796-ХІІ "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети у сфері законодавчого регулювання" (далі - Закон України №  2796-ХІІ), пунктів  1, 8 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" в редакції, чинній з 22.01.1994 (далі - Указ № 210/93), пункту  8 Додатку № 1 до Декрету Кабінету Міністрів України від  31.12.1992 № 26-92 "Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається", статей  74, 76, 79, 86, 269, 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 
1) нормами чинного на той час законодавства про приватизацію було встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України, однак положення абзацу 7 частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII не містили чіткого визначення поняття "національні культурні та історичні цінності України" з конкретизацію переліку таких об`єктів, тому при визначенні об`єктів, приватизацію яких заборонено відповідно до зазначеного Закону, слід керуватися також частиною 3 статті  5 Закону України №  2163-XII, відповідно до якої перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України; 
2)  до Переліку майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, затвердженого Декретом Кабінету Міністрів України від  31.12.1992 №  26-92, включено об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення, тоді як починаючи з 1987 року та на час видачі Міністерством оспорюваного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, а не загальнонаціонального значення, як наслідок, на той час жодних обмежень щодо приватизації спірних об`єктів нерухомості не існувало; 
3) ключовою відмінністю корпоратизації від приватизації є те, що внаслідок корпоратизацїї майно передається новоствореному товариству у власність, а взамін у держави виникають корпоративні права на таке товариство (акції), зокрема, держава залишає за собою можливість управління діяльністю товариства та отримання дивідендів від його діяльності;
4) оскільки, виходячи зі змісту положень Указу № 210/93, у процесі корпоратизації державне підприємство перетворюється в акціонерне товариство та за наслідками такого перетворення держава набуває корпоративні права взамін майна, переданого до статутного фонду товариства, то право власності на спірну пам`ятку набуто відповідачем-2 шляхом внесення такого майна до статутного фонду Товариства в процесі корпоратизації державного підприємства, тобто відповідно до частини 1 статті 21 чинного на той час Закону України "Про власність" та положень Указу № 210/93, а не шляхом набуття спірного майна в процесі приватизації державного майна відповідно до Закону України № 2163-XII, тому внаслідок набуття ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права власності на спірне майно не порушувалися вимоги частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII, позаяк спірні правовідносини врегульовано Указом №  210/93. Адже в розумінні частини  1 статті 5 Закону України № 2163-XII "Про приватизацію державного і комунального майна" в цьому випадку об`єктом приватизації є корпоративні права держави - пакет акцій (часток) державної акціонерної компанії, а не нерухоме майно, яке належить ПАТ  "Запоріжжяобленерго" (включено до його статутного капіталу); 
5) наявними в справі доказами доведено ті обставини, що ПАТ  "Запоріжжяобленерго" в 1995 році набуло право власності та впродовж більш як двадцяти п`яти років відкрито, безперервно та на належних підставах володіє, користується, утримує нерухоме майно, яке держава в особі центрального органу виконавчої влади - Міністерства енергетики та електрифікації України включила до статутного фонду Товариства на відповідних правових підставах. При цьому набуття в 1995 році права власності на спірні об`єкти нерухомості Товариство  підтвердило шляхом державної реєстрації відповідного права за ПАТ  "Запоріжжяобленерго" 13.04.2006, що є датою проведення первинної державної реєстрації об`єкта нерухомості та про що свідчать витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.04.2006 №  10390757 і №  10390883; 
6) прокурором і позивачем під час розгляду справи належними засобами доказування не доведено факту набуття ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права власності на спірну пам`ятку з порушенням вимог частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII, оскільки оспорюваний наказ, на підставі якого відповідачем-2 набуто у власність спірне нерухоме майно, видано на виконання Указу №  210/93 та майно набуто саме в процесі корпоратизації державного підприємства, а не в процесі його приватизації; 
7) з 1995 року фактичне володіння та користування спірними об`єктами нерухомості здійснюється відкрито саме ПАТ "Запоріжжяобленерго", що свідчить як про відсутність спірного майна у володінні ФДМУ, так і про відсутність передбачених законом підстав вважати поданий прокурором в інтересах Фонду позов негаторним, отже, прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав держави.
При цьому з мотивів необґрунтованості позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій не застосували наслідки спливу позовної давності за відповідною заявою Товариства, викладеною у відзиві на позов. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
8. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 1)  суди не врахували викладених у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  14.02.2018 у справі №  920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від  08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у  справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі №  906/916/16, від 06.11.2018 у справі №  925/473/17, від 20.03.2019 у справі №  927/735/16, від  13.11.2019 у справі № 916/665/18, від  10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18 і № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20, від 12.10.2021 у справі № 924/1430/20 висновків щодо застосування положень статей 86, 145 ГК України та статей 1, 15 Закону України № 2163-XII в подібних правовідносинах, а саме про те, що: проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно. Таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації; 2)  "Будинок першої теплоелектростанції", який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул.  Горького (Поштова), 73, входить до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України від 23.09.2008 №  574-VI (набрав чинності з 17.10.2008), що, на думку скаржника, свідчить про залишення спірної пам`ятки в державній власності незважаючи на її попереднє включення до статутного капіталу Товариства в 1995 році, оскільки вчинені відповідачем вже після прийняття цього Закону дії з державної реєстрації 08.01.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на спірні об`єкти створюють перешкоди власнику - державі в особі ФДМУ в користуванні та розпорядженні ними.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
9. ПАТ "Запоріжжяобленерго" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
ФДМУ, Міненерго України та Запорізька ОДА не скористалися правом на подання відзивів на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
10. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  06.11.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №  910/9577/21 та призначено розгляд цієї скарги в судовому засіданні на 28.11.2023.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від  23.11.2023 у зв`язку з перебуванням судді Дроботової Т. Б. на лікарняному справу №  910/9577/21 передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  28.11.2023 зупинено касаційне провадження у справі № 910/9577/21 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1212/21. 
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  29.04.2024 справу № 910/9577/21 передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, Дроботова Т. Б., Багай Н. О.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  29.04.2024 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №  910/9577/21 та призначено її до розгляду на 21.05.2024.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  21.05.2023 оголошувалася перерва в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від  21.03.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №  910/9577/21 до  11.06.2024.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
11. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від  22.12.1982 № 580 "Про впорядкування Списку пам`ятників місцевого значення" "Будинок першої теплоелектростанції", розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького),  73, взято на державний облік (охоронний номер 1203).
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від  14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" спірні об`єкти нерухомості взято під охорону держави як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення, що підтверджується інформацією Запорізької ОДА від  04.02.2021 № 00583/08-46.
12. На підставі Указу № 210/93 з 15.06.1993 розпочався процес корпоратизації державних підприємств - їх перетворення у відкриті акціонерні товариства.
Так, 03.07.1995 Міністерство енергетики та електрифікації України видало  наказ № 115 про створення на базі Виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго" (далі - ДАЕК "Запоріжжяобленерго"), правонаступником якої є ПАТ  "Запоріжжяобленерго".
Згідно з пунктами 1, 2 наказу № 115 затверджено акт оцінки цілісного майнового комплексу Виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" та засновано ДАЕК  "Запоріжжяобленерго" на базі вказаного об`єднання .
Відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого енергетичного об`єднання "Дніпроенерго" вартість цілісного майнового комплексу становить 4 484 000 млн крб. 
У пункті 14 акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу визначено вилучену вартість майна на суму 843 453 млн крб, у тому числі державного житлового фонду на суму 843  453  млн  крб.
До вказаного акта додано Перелік майна, яке передано в процесі корпоратизації згідно з Указом № 210/93 до статутного фонду ДАЕК "Запоріжжяобленерго" станом на 01.06.1995.
Зокрема, відповідно до (мовою оригіналу) "Перечня имущества, которое передано в процессе корпоратизации согласно Указа Президента Украины № 210/93 от 15.06.1993 г. в уставной фонд Открытого акционерного общества "Запорожьеоблэнерго" по состоянию на  01.06.1995  г." до статутного фонду ДАЕК "Запоріжжяобленерго", правонаступником якої є ПАТ  "Запоріжжяобленерго", було передано серед іншого майна, два об`єкти: "Здание контролеров" інв. №  1.70010 № з/п 537 і "Здание мастерской" інв. № 1.20053 № з/п 607.
Таким чином, розмір майна, яке не увійшло до статутного капіталу ДАЕК  "Запоріжжяобленерго", сформовано за рахунок об`єктів державного житлового фонду на суму 843 453 млн крб.
Водночас до пункту 14 Переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, не внесено пам`ятку архітектури ("Будинок першої теплоелектростанції"), розташовану за адресою: м. Запоріжжя вул. Поштова (Горького), 73, інвентарні номери 1.70010 та 1.20053.
13. Наказом ФДМУ від 31.10.1996 № 24-ДПК прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованих об`єктів, зокрема, ДАЕК  "Запоріжжяобленерго", яка (приватизація) триває  і на теперішній час.
14. Як убачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в розділі "Реєстрація права, здійснена до 01.01.2013" вказаного реєстру містяться відомості про проведення первинної державної реєстрації спірної пам`ятки ще 13.04.2006. 
Про дату реєстрації спірного майна саме 13.04.2006 свідчать витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006 № 10390757 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006 № 10390883, копії яких наявні в матеріалах справи.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006 підставою виникнення права власності є наказ № 115 і Перелік майна станом на 01.06.1995.
15. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 № 36-р, яким затверджено перелік об`єктів великої приватизації, до об`єктів великої приватизації віднесено також пакет акцій в статутному фонді ПАТ "Запоріжжяобленерго". 
Вказаним розпорядженням до повноважень ФДМУ включено обов`язки щодо забезпечення виставлення на продаж об`єктів державної власності, зазначених у переліку.
16. Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 08.01.2020 за ПАТ  "Запоріжжяобленерго" зареєстровано право приватної власності на спірні об`єкти нерухомості, інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна 2004800123101 та 2004935623101 відповідно.
17. З листа Міністерства культури та інформаційної політики України від  02.02.2021 №  1009/6.11.2 убачається, що спірну пам`ятку відповідно до наказу Міністерства культури і туризму України від  03.02.2010 № 58/0/16-10 "Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичних ареалів та занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення.
18. Листом від 01.03.2021 № 8822/1971-26-21/19.2.1 Міністерство юстиції України повідомило Запорізьку обласну прокуратуру (на її запит) про реєстрацію прав на перелік об`єктів власності за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, 73, та зазначило про те, що підставою для реєстрації права власності за ПАТ "Запоріжжяобленерго" стали документи, які були підставою для попередньої реєстрації на нерухоме майно, тобто державним реєстратором перенесено записи до Державного реєстру прав з архівної складової частини Державного реєстру прав та не здійснювалася державна реєстрація переходу (відчуження) речових прав на нерухоме майно. 
Зазначений лист свідчить про первинну реєстрацію права власності на спірне майно саме в 2006 році, яку лише перенесено в новий реєстр у 2020 році.
19. З листа Запорізької ОДА від 19.03.2021 № 02272/08-46 убачається, що "Будинок першої теплоелектростанції" на вул. Горького, 73 у м. Запоріжжі згідно зі схематичним планом технічного паспорта від 06.06.2014 № 49956/81386, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації", позначено літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053.
Позиція Верховного Суду
20. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
21. В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновки місцевого та апеляційного господарських судів про непоширення дії імперативних положень частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII (у  редакції, чинній з 30.03.1995) на спірні правовідносини набуття Товариством у 1995 році права власності на пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення в процесі корпоратизації державного підприємства, що врегульовані Указом № 210/93, оскільки: 
1) нормами чинного на той час законодавства про приватизацію було встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України, однак положення абзацу 7 частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII не містили чіткого визначення поняття "національні культурні та історичні цінності України" з конкретизацію переліку таких об`єктів, тому при визначенні об`єктів, приватизацію яких заборонено відповідно до зазначеного Закону, слід керуватися також частиною 3 статті  5 Закону України №  2163-XII, відповідно до якої перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України; 
2)  до Переліку майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, затвердженого Декретом Кабінету Міністрів України від  31.12.1992 №  26-92, включено об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення, тоді як починаючи з 1987 року та на час видачі Міністерством оспорюваного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, а не загальнонаціонального значення, як наслідок, на той час жодних обмежень щодо приватизації спірних об`єктів нерухомості не існувало; 
3) виходячи зі змісту положень Указу № 210/93 у процесі корпоратизації державне підприємство перетворюється в акціонерне товариство та за наслідками такого перетворення держава набуває корпоративні права взамін майна, переданого до статутного фонду товариства, в зв`язку з чим право власності на спірну пам`ятку правомірно набуто відповідачем-2 шляхом її внесення до статутного фонду Товариства в процесі корпоратизації державного підприємства, тобто відповідно до частини 1 статті 21 чинного на той час Закону України "Про власність" та положень Указу № 210/93, а не шляхом набуття спірного майна в процесі приватизації державного майна відповідно до Закону України № 2163-XII, тому внаслідок набуття ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права власності на спірне майно не порушувалися вимоги частини  2 статті 5 Закону України №  2163-XII, позаяк спірні правовідносини врегульовано Указом №  210/93; 
4) наявними в справі доказами доведено той факт, що ПАТ  "Запоріжжяобленерго" в 1995 році набуло право власності та впродовж більш як двадцяти п`яти років відкрито, безперервно та на належних підставах володіє, користується, утримує нерухоме майно, яке держава в особі центрального органу виконавчої влади - Міністерства енергетики та електрифікації України включила до статутного фонду Товариства на відповідних правових підставах. При цьому набуття в 1995 році права власності на спірні об`єкти нерухомості Товариство підтвердило шляхом державної реєстрації відповідного права за ПАТ  "Запоріжжяобленерго" 13.04.2006, що є датою проведення первинної державної реєстрації спірного майна та про що свідчать витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.04.2006 № 10390757 і №  10390883; 
5) прокурором і позивачем під час розгляду справи належними та допустимими доказами не доведено факту набуття ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права власності на спірну пам`ятку з порушенням вимог частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII, оскільки оспорюваний наказ, на підставі якого відповідач-2 набув у власність спірне нерухоме майно, видано на виконання Указу №  210/93, тобто Товариство набуло майно саме в процесі корпоратизації державного підприємства, а не в процесі приватизації державного майна. 
При цьому, виконуючи на підставі частини 1 статті 316 ГПК України вміщені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 вказівки про необхідність дослідження обставин щодо наявності або відсутності володіння ФДМУ спірним майном, і зважаючи на те, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець (тобто володіючий власник), у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження (аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №  653/1096/16-ц, від 03.04.2019 у справі №  924/1220/17, від  23.11.2021 у справі №    359/3373/16-ц, від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20), суди зазначили, що з 1995 року фактичне володіння та користування спірними об`єктами нерухомості відкрито та безперервно здійснюється саме ПАТ  "Запоріжжяобленерго", що свідчить про відсутність спірного майна у володінні ФДМУ, та, як наслідок, під час нового розгляду справи дійшли висновку про відсутність передбачених статтею  391 ЦК України підстав вважати поданий прокурором в інтересах Фонду позов негаторним, а отже, про обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави.
22. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами висновків щодо застосування положень статей 86, 145 ГК України та статей 1, 15 Закону України № 2163-XII в  подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від  06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  14.02.2018 у справі №  920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від  08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у  справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі №  906/916/16, від 06.11.2018 у справі №  925/473/17, від 20.03.2019 у справі №  927/735/16, від  13.11.2019 у справі № 916/665/18, від  10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18 і № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20, від 12.10.2021 у справі № 924/1430/20, але водночас вважає передчасними зазначені висновки судів попередніх інстанцій з  огляду на таке.
23. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від  23.06.2020 у  справі №  696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від  12.10.2021 у  справі №  233/2021/19).
24. Так, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини в справах №№  320/4812/15-ц, 920/1077/16, 925/792/17, 925/875/17, 915/1021/16, 915/825/16, 915/826/16, 906/916/16, 925/473/17, 927/735/16, 916/665/18, 904/1146/18, 923/197/18, 923/576/18, 924/647/18, 912/1672/18, 924/592/20, 924/1430/20 і в справі, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних скаржником правових позицій як нерелевантних для вирішення цього спору.
25. Адже в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  14.02.2018 у справі №  920/1077/16, від  28.03.2018 у справі № 925/792/17, від  08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у  справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі №  915/825/16, від 05.07.2018 у справі №  915/826/16, від 11.10.2018 у справі №  906/916/16, від  06.11.2018 у справі №  925/473/17, від  20.03.2019 у справі №  927/735/16, від  13.11.2019 у справі № 916/665/18, від  27.01.2020 у справі № 904/1146/18, від  10.09.2020 у справах №  923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18 і № 912/1672/18, від  18.03.2021 у справі № 924/592/20, від 12.10.2021 у справі № 924/1430/20 викладено передусім висновки щодо застосування норм частини 3 статті 86, частин 2, 3 статті 145 ГК України в правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданого до статутного фонду акціонерного товариства (Державної акціонерної компанії "Хліб України" або Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"), а саме про те, що: проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.
При цьому, ухвалюючи постанови в зазначених справах, Верховний Суд виходив із одних і тих самих встановлених судами попередніх інстанцій обставин - державне майно, яке є предметом спору, було включено до законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (Закон України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", чинний в період з 10.09.1999 до  19.10.2019), в зв`язку з чим забороняється як використання вказаного майна для формування статутного капіталу акціонерного товариства, так і його подальше відчуження на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення державного майна з відповідного переліку.
26. Зокрема, залишаючи без змін рішення Господарського суду Хмельницької області від  12.05.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від  20.07.2021 у справі №  924/1430/20 (предмет позову - визнання недійсним договору оренди нерухомого майна загальною площею 936,7 м2, укладеного між Дочірнім підприємством Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Волочиський комбінат хлібопродуктів" і Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004"), якими було задоволено позов першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі: 1) Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, 2)  Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях, Верховний Суд у постанові від 12.10.2021 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про укладення оспорюваного договору оренди Дочірнім підприємством Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Волочиський комбінат хлібопродуктів" як неналежним орендодавцем державного майна, якому майно було передано лише в користування, оскільки,  зважаючи на перевищення граничного ліміту площі орендованого майна (200 м2 на одне підприємство), орендодавцем якої може бути державне підприємство, за правилами норм статті  287 ГК України та статті 5 чинного на той час Закону України від 10.04.1992 №  2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна", належним орендодавцем державного майна в такому випадку є саме Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях.
Крім того, зазначена скаржником постанова Верховного Суду України від  06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц взагалі не містить висновків щодо застосування норм статей 86, 145 ГК України та статей 1, 15 Закону України № 2163-XII, оскільки в справі № 320/4812/15-ц спір виник з відносин відчуження майна державного підприємства в процедурі його ліквідації за рішенням органу, уповноваженого управляти державним майном, а не в процесі корпоратизації державного підприємства шляхом внесення державного майна до статутного капіталу публічного акціонерного товариства.
27. Натомість при ухваленні рішення та постанови в цій справі суди попередніх інстанцій виходили із зовсім інших фактичних обставин - станом на дату видачі оспорюваного наказу (03.07.1995) та зумовленого цим набуття Товариством права власності на спірне майно саме в 1995 році, а не на момент первинної державної реєстрації відповідного права за ПАТ  "Запоріжжяобленерго" (13.04.2006), спірну пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення не було включено до законодавчого переліку об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації, що підтверджується як наказом ФДМУ від  31.10.1996 № 24-ДПК, яким оформлено рішення про приватизацію корпоратизованих об`єктів, зокрема ДАЕК  "Запоріжжяобленерго", так і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 № 36-р, яким затверджено перелік об`єктів великої приватизації, до якого (переліку) включено також пакет акцій в статутному фонді ПАТ  "Запоріжжяобленерго", отже, приватизацію державного майна, переданого до статутного фонду Товариства, досі не завершено.
28. Таким чином, у цій справі та справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.
Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання в справі №  910/9577/21 та в справах №№  320/4812/15-ц, 920/1077/16, 925/792/17, 925/875/17, 915/1021/16, 915/825/16, 915/826/16, 906/916/16, 925/473/17, 927/735/16, 916/665/18, 904/1146/18, 923/197/18, 923/576/18, 924/647/18, 912/1672/18, 924/592/20, 924/1430/20.
У контексті наведеного немає підстав для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та в справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.
29. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
30. Разом з тим згідно з частиною 4 статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті  313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
31. В пунктах 94, 98- 105, 107- 114, 214, 273, 274 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №  917/1212/21 зі спору, що виник з подібних правовідносин, до завершення касаційного перегляду якої зупинялося касаційне провадження в цій справі (№  910/9577/21), сформульовано такі правові висновки щодо комплексного застосування норм статті 115 ЦК України, статей 22, 145 ГК України, статей 15, 18 Закону України № 2163-XII, статті 12 Закону України "Про господарські товариства" та положень Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств": 
"Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.
Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статутного фонду.
За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України "Про господарські товариства" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.
Тобто якщо засновниками акціонерного товариства є фізичні або юридичні особи приватного права, власником такого майна стає акціонерне товариство.
Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації.
Разом з тим частина третя статті 145 ГК України передбачає, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.
Згідно із частиною першою статті 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у  редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизацїї державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації. 
Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.
Крім того, згідно із частиною п`ятою статті 18 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.
Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.
Отже, до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно. У цьому випадку на праві господарського відання.
Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25 % їх статутного фонду закріплено і в Законі України "Про управління об`єктами державної власності" (пункти  19, 20 статті 11 цього Закону).
Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.
У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.
Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.
У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації виснує, що Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю, і з огляду на свої висновки, викладені у цій постанові, відступає від висновку, сформульованого в постанові КАС ВС від 09 жовтня 2018 року у справі № 826/11262/15, щодо того, що власником майна, переданого до статутного капіталу, є саме товариство, а не держава.
Здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України "Про господарські товариства", який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України "Про акціонерні товариства", "Про управління об`єктами державної власності", "Про приватизацію державного майна", стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств", законами України "Про холдингові компанії в Україні", "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства. 
Тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю".
32. Колегія суддів наголошує на тому, що в основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право власності на спірне нерухоме майно як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення набуто відповідачем-2 у власність шляхом внесення такого майна до статутного фонду Товариства в процесі корпоратизації державного підприємства, тобто відповідно до частини 1 статті 21 чинного на той час Закону України "Про власність" та положень Указу № 210/93, а не шляхом набуття спірного майна в процесі приватизації державного майна відповідно до Закону України № 2163-XII, тому внаслідок набуття ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права приватної власності на спірне майно не порушувалися вимоги та заборони, встановлені законодавством про приватизацію.
33. Проте такий висновок місцевого та апеляційного господарських судів, який по суті ґрунтується на викладеній в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від  09.10.2018 у справі №  826/11262/15 правовій позиції про те, що власником майна корпоратизованого державного підприємства, переданого до статутного капіталу, є саме акціонерне товариство, а не держава, не відповідає актуальному правовому висновку, сформульованому в постанові Великої Палати Верховного Суду від  03.04.2024 у справі №  917/1212/21 зі спору, що виник із подібних правовідносин, позаяк Велика Палата Верховного Суду в пункті 214 цієї постанови чітко відступила від зазначеного висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
34. Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2)  діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4)  здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі №    755/10947/17, від  03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі №  825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
35. З огляду на те, що постанову Великої Палати Верховного Суду від  03.04.2024 у справі №  917/1212/21 офіційно оприлюднено 19.04.2024, тобто вже після подання касаційної скарги у цій справі (02.10.2023), суд касаційної інстанції вважає за необхідність застосувати положення частини 4 статті 300 ГПК України та вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування висновків щодо застосування норм матеріального права, а саме статті 115 ЦК України, статей 22, 145 ГК України, статей 15, 18 Закону України № 2163-XII, статті 12 Закону України "Про господарські товариства" та положень Указу Президента України від  15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" у подібних правовідносинах, що, в свою чергу, свідчить про наявність достатніх правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
36. Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
37. На порушення положень статей 86, 236, 269, 282 ГПК України суди першої та апеляційної інстанцій, помилково обмежившись посиланням на непоширення дії положень статей 22, 145 ГК України та статей 15, 18 Закону України № 2163-XII на правовідносини відчуження спірного майна, яке в дійсності залишилося у власності держави через триваючий процес приватизації державного пакета акцій ПАТ  "Запоріжжяобленерго", залишили поза увагою та не надали оцінки положенням пункту 3.5 статуту ДАЕК  "Запоріжжяобленерго" (в первісній редакції від  13.07.1995), за змістом якого право власності на майно, передане засновником (Міністерством енергетики та електрифікації України), набувається після викупу його в держави, який (викуп) проводиться згідно з чинним законодавством.
Адже не виключаються достатні підстави вважати, що зазначені положення статуту ДАЕК  "Запоріжжяобленерго" цілком узгоджуються як із пунктом 5 частини 1 статті 346 ЦК України, згідно з яким право власності припиняється у разі викупу пам`яток культурної спадщини, так із викладеним у пункті 111 постанови Великої Палати Верховного Суду від  03.04.2024 у справі №  917/1212/21 висновком про те, що державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.  
38. Крім того, в зв`язку з відсутністю втрати спірною пам`яткою статусу об`єкта права державної власності в період з 03.07.1995 до 08.01.2020, всупереч зазначеним нормам процесуального закону суди попередніх інстанцій належним чином не відхилили та не спростували як доводи скаржника про те, що наявними в матеріалах справи витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006 №№ 10390757, 1039088 підтверджується факт проведення 13.04.2006 первинної державної реєстрації форми власності спірної пам`ятки саме як державної (корпоративної) власності, а не як приватної чи колективної власності Товариства відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про власність" (чинного до  19.06.2007), так і твердження скаржника про те, що державна реєстрація за ПАТ  "Запоріжжяобленерго" права приватної власності на спірні об`єкти нерухомості, якою власне і порушуються права та інтереси держави, відбулася 08.01.2020, тобто вже після прийняття 23.09.2008 Закону України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації", до якого переліку увійшла будівля першої теплової електростанції (1913 року побудови), розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (М. Горького),  73.
39. Наведене свідчить про невиконання судами попередніх інстанцій в повному обсязі вміщених у постанові Верховного Суду від 19.07.2022 вказівок касаційної інстанції про необхідність встановлення обставин корпоратизації відповідача-2 та правових наслідків передання майна ПАТ  "Запоріжжяобленерго" в результаті корпоратизації.
40. Водночас у контексті належності та ефективності такого обраного прокурором способу захисту прав держави, як заявлені позовні вимоги про усунення перешкод власнику - ФДМУ в користуванні та розпорядженні спірною пам`яткою шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу №  115 у частині невключення до пункту 14 акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" спірної пам`ятки як об`єкта, що не підлягає приватизації, та про припинення права приватної власності ПАТ  "Запоріжжяобленерго" на спірне майно, колегія суддів звертає увагу судів першої та апеляційної інстанцій на те, що в пункті 11.10 постанови від 29.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.
41. Також не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації (схожий  правовий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від  04.09.2018 у справі №  915/127/18 (пункт 5.17), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від  05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 8.1), від 29.06.2023 у справі №  633/408/18 (пункт  11.10)).
42. Відповідно до статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
43. Таким чином, визначений частиною 1 статті 346 ЦК України перелік підстав припинення права власності не є вичерпним, однак норми ЦК України та інших законів, зокрема Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачають такої підстави припинення права власності, як здійснення державної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно з порушенням вимог законодавства.
44. Крім того, в межах цієї справи прокурор не пред`явив вимогу про скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства на спірне майно одночасно з вимогою про припинення права власності, як того вимагала норма абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в  редакції, чинній на час подання позову).
45. Натомість, помилково обмежившись посиланням на відсутність передбачених законом підстав вважати поданий прокурором в інтересах Фонду позов негаторним та обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави виключно з мотивів здійснення з 1995 року відкритого фактичного володіння та користування спірними об`єктами нерухомості саме ПАТ "Запоріжжяобленерго", а не позивачем (ФДМУ), суди першої та апеляційної інстанцій, не врахувавши правовий висновок, наведений в пункті 11.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 633/408/18, ухилилися від дослідження та достовірного з`ясування тих істотних обставин, чи створює відповідні перешкоди Фонду (позивачу) саме пункт 1 наказу №  115, від чого безпосередньо залежить, чи є заявлена вимога про визнання частково незаконним та скасування оспорюваного наказу ефективним способом захисту прав позивача.
46. Наведене в сукупності вказує на неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, що в свою чергу свідчить про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
47. З наведених раніше мотивів колегія суддів відхиляє необґрунтовані доводи відповідача-2, викладені у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
48. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
49. За наведених обставин висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України.
50. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
51. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог.
52. Отже, незважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів, керуючись принципом верховенства права та положеннями частини 4 статті 300 цього Кодексу, вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.04.2024 у справі №  917/1212/21 зі спору, що виник з подібних правовідносин, що, в свою чергу, зумовлює скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
53. Згідно з частиною 4 статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
54. Зважаючи на те, що порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права допустили суди першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваних рішення та постанови і передачі справи на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
55. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.
Розподіл судових витрат
56. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, в тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №  910/9577/21 скасувати.
Справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                           Т. Б. Дроботова 

                                                                                                                 Н. О. Багай