УХВАЛА

09 травня 2024 року 
м. Київ

cправа №  914/3080/20 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду           Малашенкової   Т.   М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - Виконавчий комітет, скаржник)
на рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021,
додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна»
до:
1) Львівської міської ради;                              
2) Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради»;
3) Управління капітального будівництва Львівської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - Виконавчого комітету львівської міської ради
про стягнення суми. 
ВСТАНОВИВ:
Виконавчий комітет 06.05.2024 через «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить, зокрема, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі № 914/3080/20. Крім того, у прохальній частині скарги просить зупинити дію судових рішень, що оскаржуються, а також відстрочити сплату судового збору за подання касаційної скарги до прийняття рішення судом у справі № 914/3080/24.
Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 06.05.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 914/3080/20 визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя - Малашенкова Т. М., судді Бенедисюк   І.   М., Колос   І.   Б.
Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Верховний Суд встановив таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а у випадку оскарження на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.
Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Крім того, у цьому випадку необхідно чітко вказати норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, або інші порушення норм процесуального права передбачені частиною першою статті 310 ГПК України, то в цьому разі у касаційній скарзі має вказати пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та має бути конкретно зазначено, з вказівкою на частину першу або/та третю статті 310 ГПК України.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.
Отже, системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
У поданій касаційній скарзі Виконавчий комітет з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, як підставу касаційного оскарження, зазначає, що вважає рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі № 914/3080/20 безпідставними, необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального і процесуального права щодо: 
порушень норм процесуального права стосовно зміни підстав і предмета позову;
задоволення позовних вимог про субсидіарне стягнення з Львівської міської ради пені, інфляційних втрат, 3 % річних;
застосування практики Європейського суду з прав людини як джерела права;
застосування строків позовної давності до нарахування штрафних санкцій, а тому такими, що підлягають скасуванню.
При цьому скаржник зазначивши у касаційній скарзі пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України як підставу для касаційного оскарження судового рішення не зазначає щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Отже, скаржник не зазначає щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, якщо оскаржує судові рішення на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
З огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду закріплені у статті 300 ГПК України, Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та правовими підставами касаційного оскарження, які скаржник не навів у її тексті.
Суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
Таким чином, враховуючи доводи касаційної скарги, скаржнику слід виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та вказати підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, визначену (визначені) у конкретному пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України та зазначити щодо якої норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, а також чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Наслідком не усунення цього недоліку є повернення касаційної скарги скаржнику на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено вимоги особи, яка подає скаргу.
В прохальній частині касаційної скарги скаржник просить Суд: 
« 5. Скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі           №  914/3080/20».
Статтею 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.
Аналіз положень статей 290, 308 ГПК України дає підстави для висновку, що особа, яка подає касаційну скаргу має конкретно визначено, повно та однозначно вказати як судові рішення, що оскаржуються так і вимоги особи, яка подає касаційну скаргу. Тобто касаційна скарга    має містити інформацію не лише про те, які судові рішення оскаржуються з датою прийняття, а й інформацію про те в якій саме частині судові рішення оскаржуються, які повноваження суд касаційної інстанції повинен застосувати за результатами перегляду оскаржуваних рішень.
Від предмету оскарження судових рішень, меж (повністю, частково) та вимог їх оскарження залежить як розмір сплати судового збору, адже так визначається об`єкт сплати судового збору так і межі перегляду справи та повноваження суду касаційної інстанції.
Проте подана касаційна скарга зазначеним вимогам не відповідає, оскільки в прохальній частині скарги, заявник не зазначає вимог щодо оскаржуваних судових рішень та які повноваження Суд має застосувати за результатами перегляду цих оскаржуваних судових рішень.
Оскільки правильність оформлення касаційної скарги, її змісту та форми покладається саме на скаржника, а касаційна скарга не містить однозначної інформації про те, які повноваження суд касаційної інстанції повинен застосувати за результатами перегляду оскаржуваних судових рішень, Суд звертає увагу скаржника на необхідність уточнення прохальної частини касаційної скарги, з урахуванням наведених вище вимог.
Наслідком не усунення цього недоліку є повернення касаційної скарги скаржнику на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.
Також згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
За приписами підпункту 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Згідно з частиною першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання позовної заяви майнового характеру було встановлено: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020» (на момент подання позову) прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року визначений у розмірі 2 102, 00 грн.
В прохальній частині касаційної скарги скаржник виклав свої вимоги до Суду в такій редакції: « 5. Скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі № 914/3080/20».
Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Господарським судом Львівської області   розглядалася справа № 914/3080/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» до відповідача - 1 Львівської міської ради, відповідача-2 Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради», відповідача - 3 Управління капітального будівництва Львівської міської ради про стягнення 89   486 830, 14 грн, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог у якій просив: 
стягнути з Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 32   477 691, 76 грн;
cтягнути з Управління капітального будівництва Львівської міської ради, як основного боржника та субсидіарно з Львівської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 57   009 138, 38 грн, з яких:
- 5   854 492, 01 грн - пеня;
- 43   374 136, 01 грн - інфляційні втрати;
- 7   780 510, 36 грн - 3 % річних.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024, у справі № 914/3080/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» заборгованість в розмірі 32   477 691, 76 грн та 267 009, 50 грн судового збору. Стягнути з Управління капітального будівництва Львівської міської ради, як основного боржника, та з Львівської міської ради, як субсидіарного боржника, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 51   389   551,   02 грн, з яких: 2 958 437, 32 грн - пеня, 40   902 984, 90 грн - інфляційні втрати та 7 528 128, 80 грн - 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 422 490, 06 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що розрахунок судового збору, що належить до сплати за подання касаційної скарги залежить від вимог скаржника і меж оскарження судових рішень. Скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі № 914/3080/20. Водночас скаржником не зазначено чи повністю оскаржуються судові рішення тобто, як в частині задоволених вимог так і не задоволених, чи частково (наприклад тільки в частині задоволених). Верховний Суд констатує, що за подачу касаційної скарги необхідно сплачувати судовий збір, розмір сплати якого залежить від вимог та меж оскаржуваних судових рішень. Верховний Суд наводить порядок та формулу розрахунку судового збору за подання касаційної скарги через «Електронний суд» з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, за вимогу майнового характеру - [сума яка оскаржується скаржником х 1,5 % (але не більше 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб) х 200 % х 0,8], сплата якого має бути перерахована за реквізитами рахунку для зарахування до Державного бюджету України судового збору за розгляд справ Верховним Судом.
При цьому Верховний Суд відзначає, що з урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що сплата судового збору залежить від вимог скаржника які наведені у касаційній скарзі, якщо скаржником оскаржуються судові рішення в частині стягнення з Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» заборгованість в розмірі 32 477 691, 76 грн та стягнення з Управління капітального будівництва Львівської міської ради, як основного боржника, та з Львівської міської ради, як субсидіарного боржника, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 51   389   551,   02 грн, з яких: 2 958 437, 32 грн - пеня, 40 902 984, 90 грн - інфляційні втрати та 7 528 128, 80 грн - 3% річних, у загальному розмірі 83   867   242,   78 грн, у такому випадку при поданні касаційної скарги шляхом її подання через «Електронний суд», Виконавчий комітет мав сплати судовий збір з урахуванням законодавчого обмеження у 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та понижуючого коефіцієнту 0,8, у сумі 1   177   120 грн [2   102 грн х 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб х 200 % х 0,8].
Всупереч зазначеним вимогам до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку та розмірі. 
Натомість Виконавчим комітетом у прохальній частини касаційної скарги заявлено клопотання у якому просить відстрочити сплату судового збору за подання касаційної скарги до прийняття рішення судом. Клопотання мотивоване тим, що (у зв`язку з затримкою фінансування місцевого бюджету) докази сплати судового збору будуть долученi Виконавчим комітетом невідкладно пiсля проплати органами державної казначейської служби.
Дослідивши вказане клопотання скаржника, проаналізувавши норми чинного законодавства, якими врегульовано порядок звільнення, відстрочення та розстрочення сплати судового збору, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з огляду на таке.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або
2) позивачами є:
а) військовослужбовці;
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда;
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Частиною другою цієї статті зазначено, що Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Зі статті 8 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що: 
1) законодавець, застосував конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначивши, що питання, зокрема, щодо звільнення, зменшення, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення, розстрочення; 
2) умови застосування диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням: 
2.1) так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8 вказаного Закону, можуть застосовуватися лише до позивачів - фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного    доходу,    та до позивачів, що мають певний соціальний статус; 
2.2) щодо третьої умови, визначеної у пункті 3 частини першої статті 8 вказаного Закону, то законодавець, застосувавши слово "або", не визначив можливість її застосування за суб`єктом застосування, в той же час визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись, - лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18 висловлена наступна правова позиція: 
у пункті 39 "Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена";
у пункті 41 "Окремо слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України "Про судовий збір" перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним".
Водночас  відповідно до положення пункту 1 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" можуть бути застосовані до відповідача - фізичної особи за наявності відповідної підстави, визначеної зазначеною нормою. (Пункти 61, 70 постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі                       № 906/308/20).
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням змін та доповнень до позовних вимог) та просив стягнути: з Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 32 477 691,76 грн; з Управління капітального будівництва Львівської міської ради, як основного боржника та субсидіарно з Львівської міської ради на користь ТОВ «Балтом Україна» грошові кошти в розмірі 57 009 138,   38 грн, з яких: 5 854   492, 01 грн - пеня; 43 374 136, 01 грн - інфляційні втрати; 7 780 510, 36 грн - 3% річних, а всього 89 486 830, 14 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Львівське комунальне підприємство «Агенція ресурсів Львівської міської ради», всупереч взятих на себе зобов`язань за договором поруки від 22.12.2019 не виконало обов`язок, щодо погашення заборгованості Управління капітального будівництва Львівської міської ради перед ТОВ «Балтом Україна» у розмірі 32 477 691, 76 грн, яка виникла, внаслідок несплати за виконані роботи з реконструкції вул. Городоцької (від вул. Кульпарківської до межі міста) у м. Львові за договором підряду № 20 від 10.09.2010. Відповідно до Положення про Управління капітального будівництва Львівської міської ради, Управління капітального будівництва є виконавчим органом Львівської міської ради, відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, а відповідно засновником Управління є Львівська міська рада. Управління є підзвітним та підконтрольним міській раді, її виконавчому комітету, Львівському міському голові і підпорядкованим першому заступнику міського голови, Управління у своїй діяльності керується ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями Львівського міського голови, а тому відповідно до статті 619 Цивільного кодексу України, Львівська міська рада є субсидіарним боржником та належним відповідачем у даній справі, в частині стягнення пені, інфляційних витрат та 3% річних.
Отже, предметом справи, що розглядається, не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, а є стягнення коштів.
Верховний Суд зазначає, що за приписами статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин.
Верховний Суд виходить з того, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статті 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Касаційний господарський суд зауважує, що "право на суд" не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке саме собою є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі").
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі "Шишков проти Росії" ("Shishkov v. Russia") від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland") від 19 червня 2001 року, пункт 59).
Верховний наголошує, що право застосування статті 8 Закону України "Про судовий збір" у контексті розстрочки, відстрочки та звільнення від сплати судового збору щодо юридичних осіб Велика Палата Верховного Суду висловлювалася послідовно і неодноразово.
Верховний Суд звертає увагу на пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18 "При цьому, як уже зазначалось, із системного аналізу змісту норм зазначеної статті убачається, що положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є      захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю".
Верховний Суд звертає увагу, що в силу статті 7 ГПК України правосуддя здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин, а тому само по собі твердження скаржника на затримку фінансування місцевого бюджету, яке не підтверджене жодним доказом, не може бути свідченням ані наявності скрутного фінансового стану та затримку фінансування місцевого бюджету, ані умовою для звільнення, зменшення розміру, відстрочення, розстрочення сплати судового збору, адже не є обґрунтованим та не базується на статті 8 Закону України "Про судовий збір" та правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо її застосування, ураховуючи суб`єктний склад сторін і характер спірних правовідносин.
З огляду на викладене суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги до прийняття рішення судом у справі, оскільки обставини, наведені скаржником у клопотанні про відстрочення сплати судового збору, не передбачені Законом  України "Про судовий збір" для такого відстрочення сплати судового збору, до того ж відповідач у справі є юридичною особою, а предметом позову не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Предметом спору у цій справі є стягнення коштів на підставі договірних відносин.
Отже, у клопотанні скаржника про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги у справі № 914/3080/20 Суд відмовляє.  
Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви          без руху          зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви          без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
З огляду на викладене, касаційна скарга Виконавчого комітету підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України, із наданням скаржникові строку для усунення зазначених вище недоліків, шляхом надання:
- касаційної скарги в новій редакції із зазначенням (1) вимог щодо оскаржуваних судових рішень та які повноваження Суд має застосувати за результатами перегляду цих оскаржуваних судових рішень, а також (2) вказати підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, визначену (визначені) у конкретному пункті (пунктах) частини другої статті 287 ГПК України та зазначити щодо якої норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, а також чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися;  
- документа на підтвердження сплати судового збору за вимогу майнового характеру [сума яка оскаржується скаржником х 1,5 % (але не більше 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб) х 200 % х 0,8] який має бути перерахований за реквізитами рахунку для зарахування до Державного бюджету України судового збору за розгляд справ Верховним Судом.
Матеріали з усуненням недоліків касаційної скарги слід подати в Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання копії цих матеріалів іншим учасникам справи.
Суд також вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що неусунення названих недоліків або не в повному обсязі усунення недоліків протягом установленого строку матиме наслідок повернення касаційної скарги на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України, виходячи з вищенаведеного. 
Враховуючи, що касаційна скарга містить недоліки, Суд вважає за необхідне залишити її без руху, а відтак, заявлене клопотання щодо зупинення дії судових рішень, що оскаржуються у цій справі розглядатиметься після усунення недоліків касаційної скарги.
Керуючись статтями 123, 174, 234, 235, 290, 292 ГПК України, статтями 4, 8 Закону України «Про  судовий збір», Верховний Суд, -
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2021, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 у справі №   914/3080/20 - залишити без руху.
2. Надати Виконавчому комітету Львівської міської ради строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. Повідомити скаржника про можливість подати до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду документи про усунення недоліків через "Електронний суд" або поштою за адресою: м.   Київ, вул.   О. Копиленка, 6.
3. Роз`яснити Виконавчому комітету Львівської міської ради, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.
4. Верховний Суд звертає увагу, що з введенням в дію Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 № 3200-IX: передбачені процесуальні наслідки недотримання вимог статті 6 ГПК України; суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова