ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року 
м. Київ

cправа №  922/856/23 (910/8719/22) 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г. Є.
за участю представниці Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - Головіної О. І. та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Освітня корпорація інформаційних технологій" -   Богомазова П. С.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024

у справі № 922/856/23 (910/8719/22)
за позовом Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (АТ "Укрексімбанк") в особі філії АТ "Укрексімбанк"
до:           1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Освітня корпорація інформаційних технологій"
          2) Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі товариства з обмеженою відповідальністю
про визнання недійсним (нікчемним) договору, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном 

у межах справи № 922/856/23
за заявою Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України"
до Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі товариства з обмеженою відповідальністю
про визнання банкрутом 

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа № 922/856/23 про банкрутство Багатопрофільного підприємства "Солідарність" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Підприємство, Боржник).
Короткий зміст позовних вимог 
Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Банк, позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Освітня корпорація інформаційних технологій" (далі - Товариство, відповідач-1) та Підприємства (відповідач-2) про: (1) визнання недійсним (нікчемним) договору, (2) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та (3) звільнення з приміщення будівлі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч умовам іпотечного договору №18106z109 від 19.08.2006 (далі - Договір іпотеки) та положенням статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку" Підприємством (відповідач-2), як іпотекодавцем, без згоди Банку (позивач), як іпотекодержателя, було передано майно - будівлю центру сімейного дозвілля, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Маршала Малиновського, буд. 24/10 (літера А), загальною площею 7317 кв. м. (далі - Будівля), у користування Товариству (відповідач-1) згідно договору "найма майнових прав" (нова редакція) від 20.11.2015 (далі - Договір найму), а тому позивач просить визнати такий договір недійсним (встановити нікчемність), застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов`язати відповідача-1 звільнити Будівлю, що є предметом іпотеки.
У відзиві на позовну заяву Підприємство заявило клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог Банку.
Унаслідок передачі справи за підсудністю цей спір розглядався Господарським судом Харківської області в межах справи про банкрутство Підприємства у порядку вимог статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) із присвоєнням єдиного унікального номера справі 922/856/23 (910/8719/22).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 08.08.2023 у справі № 922/856/23 (910/8719/22) Господарський суд Харківської області задовольнив позовні вимоги частково; відмовив у задоволенні позовної заяви в частині визнання недійсним (нікчемним) Договору найму та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину; задовольнив вимоги в частині позовної заяви Банку до Товариства про звільнення з Будівлі та зобов`язав Товариство усунути перешкоди у здійсненні права користування Банком нежитловим приміщенням - Будівлею шляхом її звільнення; вирішив питання розподілу судового збору.
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним (нікчемним) Договору найму мотивовано тим, що недійсність цього правочину вже встановлена законом (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку"), тому вимога позивача в цій частині не є належним та ефективним способом захисту прав та інтересу позивача.
Також відмовляючи у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, місцевий господарський суд керувався неможливістю здійснення двосторонньої реституції за Договором найму та вважав, що належним способом захисту прав позивача в цієї частині є застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Дійшовши висновків про відмову у позові в частині визнання недійсним (нікчемним) Договору найму та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд першої інстанції вирішив за необхідне не розглядати заяву Підприємства про застосування строку позовної давності.
Водночас установивши відсутність правових підстав у Товариства для користування Будівлею та створення останнім перешкод у здійсненні Банком права користування цим своїм майном, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість негаторного позову (вимог у частині усунення перешкод у користуванні власником нерухомим майном шляхом його звільнення), на який не поширюється позовна давність.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 07.02.2024 Східний апеляційний господарський суд задовольнив апеляційну скаргу Товариства, скасував рішення Господарського суду Харківської області від 08.08.2023 у справі № 922/856/23 (910/8719/22), прийняв нове рішення, яким відмовив у позові повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним (нікчемним) Договору найму та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд апеляційної інстанції керувався тим, що укладення цього правочину не потребувало згоди іпотекодержателя, оскільки предметом іпотеки виступав об`єкт нерухомості (Будівля), тоді як у найм були передані майнові права на таке нерухоме майно.
Також установивши, що Банк набув право власності на Будівлю у похідний спосіб, маючи обтяження складових права власності відповідно до Договору найму, суд апеляційної інстанції виснував про перехід до Банку прав та обов`язків наймодавця за вказаним Договором та, як наслідок, про неправомірність вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом його звільнення.
Крім того, апеляційний суд встановив пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення із заявленими вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, однак зазначив, що відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, а не внаслідок пропуску відповідного строку.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
Позивач (далі також - скаржник) подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у цій справі скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 08.08.2023 залишити в силі. 
Стверджуючи про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної постанови, скаржник мотивує касаційну скаргу підставами її касаційного оскарження, які передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та полягають у такому:
- застосуванні судом апеляційної інстанції норм права (зокрема статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку", статті 75 ГПК України, статей 215, 220, частини четвертої статті 267 ЦК України) без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених (висновків) у постановах від 17.06.2020 у справі № 913/420/19, від 03.11.2022у справі №912/3747/20, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, від 09.01.2019 у справі № 759/2328/16-ц від 23.05.2018 у справі № 910/72/17, від 29.05.2019 у справі № 501/1703/16-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/1522/18, від 14.04.2020 у справі № 308/290/19, від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20, від 07.09.2022 у справі № 569/9228/21, від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 15.09.2022у справі № 910/12525/20, від 05.05.2020 у справі № 750/3917/17, від 18.08.2021 у справі № 305/1468/16, від 13.02.2019 у справі № 389/122/16ц, від 07.06.2023 у справі № 947/15160/22, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 23.12.2020 у справі № 358/509/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України);
- відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права (частини другої статті 760 ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України);
- наявності підстави для обов`язкового скасування оскаржуваної постанови через участь в її ухваленні суддів, яким було заявлено обґрунтований відвід у зв`язку з порушенням порядку визначення судді для розгляду справи (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на пункт 2 частини першої статті 310 цього Кодексу).
У контексті порушення норм процесуального права скаржник також доводить, що суд апеляційної інстанції: (1) визнав дійсним Договір найму (при цьому відповідна вимога не заявлялась та не розглядалась у цій справі); (2) встановив обставини, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки жодним чином не стосуються предмету спору у цій справі (зокрема щодо наявності достатнього обсягу повноважень у представників сторін Договору найму; наявності у учасників цього Договору необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільного волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі; спрямованості Договору найму на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені; належного виконання наймачем за Договором найму його обов`язків; переходу прав та обов`язків до Банку за Договором найму; пролонгації строку дії Договору найму шляхом укладення додаткової угоди від 01.03.2022); (3) не мав жодних правових підстав досліджувати дотримання позивачем строку позовної давності стосовно позовних вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено за необґрунтованістю. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Товариство (відповідач-1) подало відзив з проханням касаційну скаргу залишити без задоволення з викладених у відзиві підстав, оскаржувані судові рішення залишити без змін.
За змістом поданого відзиву Товариство стверджує, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, а наведені скаржником підстави її касаційного  оскарження не знаходять свого фактичного підтвердження. При цьому вважає, що обґрунтування касаційної скарги зводиться до незгоди з встановленими апеляційним судом обставинами та до спонукання Верховного Суду здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Також зазначає, що питання встановлення/спростування обставин нікчемності Договору найму було предметом розгляду (доказування) у справі № 922/1305/22, у якій суд апеляційної інстанції у постанові від 07.12.2022, залишеній без змін постановою Верховного Суду від 21.02.2023, спростував обставини нікчемності цього правочину.
Касаційне провадження
05.03.2024 до касаційного суду надійшла касаційна скарга Банку.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №922/856/23 (910/8719/22) визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Картере В. І., Жуков С. В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.03.2024.
Ухвалою від 25.03.2024 Верховний Суд, зокрема, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 922/856/23 (910/8719/22), призначив її до розгляду на 24.04.2024 о 11:30 год.
Ухвалою від 24.04.2024 Верховний Суд оголосив перерву у судовому засіданні у справі з розгляду касаційної скарги Банку до 22.05.2024 о 10:00 год.
У судове засідання 22.05.2024 з`явилися представники Товариства (відповідач-1) та Банку (скаржник), які надали пояснення щодо суті вимог та доводів касаційної скарги. Інші учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.
Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників судового процесу чи їх повноважних представників.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
18.08.2006 між Банком та Підприємством (Позичальник) було укладено кредитний договір № 18106К31/2159 (далі - Кредитний договір) з додатковими угодами. 
19.08.2006 на забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком (Іпотекодержатель) та Підприємством (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір №18106Z109 (згідно наведених вище скорочень - Договір іпотеки).
Предметом іпотеки за вказаним Договором є будівля центру сімейного дозвілля (літера А), загальною площею 7317 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Маршала Малиновського, буд. 24/10 (далі - Будівля), що була у власності Підприємства згідно свідоцтва про право власності від 19.06.2006, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 19.06.2006 №1219В.
За умовами Договору іпотеки Іпотекодавець взяв на себе, зокрема, такі зобов`язання:
- володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення і за умовами його збереження. Іпотекодавець не має права використовувати предмет іпотеки для будь-яких інших цілей без письмової згоди на те іпотекодержателя (пункт 2.3.1 Договору іпотеки);
- зводити, знищувати, проводити капітальний ремонт предмету іпотеки, здійснювати істотні поліпшення предмета іпотеки, а також передавати предмет іпотеки у спільну діяльність лише за письмовою згодою іпотекодержателя (пункт 2.3.3 Договору іпотеки);
- без письмової згоди Іпотекодержателя (Банку) не здійснювати дій, пов`язаних із зміною права власності на предмет іпотеки або його частину, а також, дій, пов`язаних з передачею предмета іпотеки третім особам (пункт 2.4.5 Договору іпотеки).
З наведеного суд першої інстанції з`ясував, що згідно умов Договору іпотеки Іпотекодавець зобов`язався здійснювати зазначені вище дії щодо предмета іпотеки (Будівлі), у тому числі передачі його третім особам, лише за письмовою згодою Іпотекодержателя. При цьому Будівля перебувала в іпотеці Банку на підставі Договору іпотеки з 18.08.2006.
Водночас 07.10.2015 між Підприємством (Учасник) та Товариством (Набувач) було укладено договір, який у новій його редакції від 20.11.2015 отримав назву "договір найма майнових прав (нова редакція)" (згідно наведених вище скорочень - Договір найму). Цей Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2162.
З умов пункту 1.1 Договору найму суди з`ясували, що Наймодавець (Підприємство) передає Наймачу (Товариству) своє право володіння, користування та право розпорядження (далі - Майнові права) - Будівлею (далі - Об`єкт нерухомого майна). Майнові права передаються строком на п`ять років з дня укладання цього договору. При цьому сам об`єкт нерухомого майна за цим договором у найм або у власність не передається. 
Майнові права належать Наймодавцю - на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 19.06.2006, наказ №1219-В від 19.06.2006, зареєстрованого в КМ БТІ та РПВ на об`єкти нерухомого майна 21.06.2006, в книзі 140п-170 за реєстрованим №8025-П (пункт 1.4 Договору найму).
За змістом пункту 2.1 Договору найму Наймодавець передає права з метою забезпечення збереження предмета іпотеки - об`єкта нерухомого майна.
Пунктом 2.2 Договору найму визначено, що Наймодавець передає Майнові права з метою покладення на Наймача обов`язків власника Об`єкта нерухомого майна. 
Як з`ясовано судами, вказані вище умови розтлумачені у пункті 14 "Тлумачення змісту договору та термінів" Договору найму, де визначено, що Наймач користується об`єктом нерухомості - Будівлею відповідно до цільового призначення за відплатним Договору найму.
Пунктом 1.5 Договору найму передбачено, що Майнові права не є предметом іпотеки, не обтяжені, не перебувають під забороною і Наймодавець розпоряджається ними на власний розсуд.
Пунктом 5.3 Договору найму закріплено, що при передачі Майнових прав, складається акт передачі- приймання, як й підписується представниками сторін.  Майнові права вважаються переданими в найм з моменту підписання акту передачі-приймання (пункт 5.4 Договору найму).
Згідно акта приймання-передачі Майнових прав від 25.11.2015 між Підприємством та Товариством Наймодавець передав свої майнові права (право володіння, користування та право розпорядження) на Об`єкт нерухомого майна.
У подальшому додатковою угодою від 23.03.2017 сторони виклали пункт 3.1 Договору найму у новій редакції, згідно якої строк Договору найму складає десять років з моменту підписання сторонами цього Договору.
01.03.2022 сторони уклали додаткову угоду до Договору найму, якою досягли згоди про доповнення окремих розділів, зокрема, виклали пункт 3.1 цього Договору у такій редакції: "3.1. Строк договору найма складає десять років з моменту підписання сторонами цього договору.".
За встановлених місцевим господарським судом обставин, без письмової згоди іпотекодержателя (Банку) на підставі Договору найму фактично було передано у тривале користування - найм нерухомість Будівлю, яка була предметом іпотеки Банку (позивача) та складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав колишнього власника (Підприємства). Доказом передачі саме нерухомості (Будівлі) у користування Товариству є також надані Підприємством документи, відповідно до яких були укладені Товариством договір № 230521 від 19.09.2018 на постачання теплової енергії та гарячої води, договір про постачання електричної енергії споживачу на вказаний об`єкт нерухомості, договір № 270 від 01.09.2015 на технічне обслуговування систем пожежогасіння, пожежної сигналізації в Будівлі, що знаходиться у користуванні Товариства.
Судом першої інстанції також встановлено, що на момент розгляду судом позову, позивач (Банк) є єдиним власником Будівлі (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 310595344 від 22.09.2022) на підставі свідоцтва за №1255 від 22.09.2022, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.
Однак, Товариство створює перешкоди в користуванні володільцем Банком своїм майном (нерухомістю) - Будівлею, адже на лист Банку за №0000509/31449-22 від 03.10.2022 про звільнення з Будівлі відповідач-1 приміщення не звільнив та продовжує користуватися нерухомістю. Крім того, Товариство листом вих. №01/030723 від 03.07.2023 повідомило Банк про вимогу закріплення об`єкту нерухомості - Будівлі на праві господарського відання.
Водночас місцевий господарський суд з`ясував, що для створення таких перешкод у Товариства немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником - Банком та Товариством).
З метою захисту свого права, власник (позивач) звернувся 29.11.2022 до СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києва щодо незаконних дій відносно свого майна, яке перебуває у користуванні Товариства, номер кримінального провадження: 12022100050002834.
За таких обставин, вважаючи свої права порушеними, Банк звернувся до суду з цим позовом до Товариства та Підприємства про визнання недійсним (нікчемним) Договору найму, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, звільнення з приміщення (Будівлі).
Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції додатково встановив, що умовами додаткової угоди від 01.03.2022 до Договору найму сторони погодили таке:
- "у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Сторони погодили, що строк дії Договору найму продовжується на таку кількість днів після його закінчення, скільки триває воєнний стан в Україні.";
- викласти пункт 10 Договору в такій редакції: "Сторони досягли згоди, що цей договір, додатки, зміни та доповнення до нього можуть підписуватися між сторонами в простій письмовій формі."; 
- "Підписання цієї додаткової угоди до Договору свідчить про те що сторони досягли згоди з усіх істотних умов Договору і Договір є укладеним.";
- "Сторони підтверджують, що дана додаткова угода підписана в умовах воєнного стану в Україні, при якому в м. Києві не відбувається (зупинена) діяльність нотаріусів та державних реєстраторів, а державні реєстри є недоступними.".
Апеляційний суд встановив, що не посвідчивши нотаріально відповідно до вимог закону додаткову угоду від 01.03.2022 у момент її укладання, сторони діяли на підставі статті 607 ЦК України.
Дослідуючи питання дійсності Договору найму, суд апеляційної інстанції встановив, що: зміст цього Договору не суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; Підприємство та Товариство мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для підписання та діяльності за Договором найму, що було перевірено нотаріусом під час його підписання; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що перевірялося нотаріусом під час укладання Договору найму; цей Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Також апеляційний суд з`ясував, що: Наймодавець передав, а Наймач прийняв майнові права за актом прийому-передачі; Наймач отримав плату за весь строк дії договору (вказана інформація підтверджується довідкою); Наймач здійснює права та обов`язки власника об`єкта нерухомого майна за договором, а саме: укладено договори на поставку комунальних послуг; забезпечено збереження та утримання об`єкта нерухомого майна (копії актів перевірки майна за 2018-2021 були додані від Підприємства); здійснено поліпшення (акт про здійснені поліпшення додається, фото поліпшень і т. ін.), що підтверджує реальність договору та узгоджується із положеннями Договору найму:
Щодо правонаступництва прав та обов`язків наймодавця за Договором найму суд апеляційної інстанції з`ясував, що матеріали справи свідчать про набуття Банком права власності на Будівлю у похідний спосіб, маючи обтяження складових прав власності, відповідно до Договору найму.
Відповідно до матеріалів справи Підприємство повідомило нового власника майна та Наймача про Договір найму, відтак умова заміни сторін в договорі дотримана. Договір найму не містить застереження про припинення цього Договору у зв`яку з переходом права власності на предмет іпотеки.
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови з огляду на таке.
Оскільки однією з підстав касаційного оскарження є порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд, Верховний Суд вважає необхідним перевірити спершу обґрунтованість доводів скаржника в цій частині.
Банк стверджує про наявність правових підстав згідно пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України для обов`язкового скасування оскаржуваної постанови з направленням справи на новий апеляційний розгляд, оскільки в ухваленні цієї постанови брали участь судді, яким було заявлено обґрунтований, на думку Банку, відвід.
У своїх доводах Банк посилається на викладені у постановах від 15.10.2020 у справі № 910/8902/19 та від 31.10.2023 у справі №910/10417/22 правові висновки Верховного Суду про те, що порушення порядку визначення суддів для розгляду справи (колегією суддів розглянуто спір, який не відноситься до їх спеціалізації) є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Позиція Банку щодо обґрунтованості відводу мотивована тим, що: спір у цій справі розглядався згідно вимог статті 7 КУзПБ у межах справи про банкрутство відповідача-2 (Підприємства) як майновий спір, стороною в якому є боржник; однак, у суді апеляційної інстанції автоматичний розподіл здійснювався серед суддів за спеціалізацією "банківської діяльності, з них\Господарське судочинство (з 01.01.2019)\Справи позовного провадження\Справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема, договорів (крім категорій 201000000-208000000), з них\кредитування"; тому при здійсненні автоматизованого розподілу справи неправильно визначено категорію спору, у зв`язку з чим порушено порядок визначення суддів для розгляду цієї справи, а саме суддів Тихого П. В. та Терещенко О. І. Зазначене було достатньою підставою для відводу вказаних суддів згідно приписів пункту 4 частини першої статті 35 ГПК України, згідно з якими суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо було порушено порядок визначення судді для розгляду справи.
Перевіривши матеріали справи, Верховний Суд з`ясував, що наведені обставини були викладені скаржником у заяві про відвід колегії суддів від 21.09.2023 №0000606/30009-23.
Ухвалою від 25.09.2023 Східний апеляційний господарський суд в особі судді Крестьянінова О. О. у цій справі розглянув заяву Банку про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Тихого П.В., Терещенко О.І.,  Шутенко І.А. у справі № 922/856/23 (910/8719/22) та відмовив у її задоволенні. 
Так, у зазначеній ухвалі судом вірно встановлено, що Рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 затверджено Положення про автоматизовану систему документообігу суду (далі - Положення), згідно з пунктом 2.3.10 якого збори суддів відповідного суду мають право запроваджувати спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій судових справ. Спеціалізація суддів визначається із розрахунку розподілу не менше двох суддів на одну спеціалізацію.
Відповідно до п 2.3.20 Положення автоматизований розподіл судових справ між суддями (колегіями суддів) здійснюється з урахуванням спеціалізації суддів, у тому числі спеціалізації зі здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх.
Автоматизований розподіл судових справ між суддями в судах, в яких відсутня спеціалізація або її застосування неможливе, здійснюється між усіма суддями (пункт 2.3.21 Положення).
Пунктом 2.3.23 Положення, серед іншого, визначено, що результатом автоматичного визначення складу колегії суддів є протокол автоматичного визначення складу колегії суддів, що автоматично створюється автоматизованою системою.
Згідно зі звітом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 у справі №922/856/23 (910/8719/22) (номер провадження: 1821 Х) було визначено спеціалізацію як "банківської діяльності, з них\Господарське судочинство (з 01.01.2019)\Справи позовного провадження\Справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема, договорів (крім категорій 201000000-208000000), з них\кредитування".
Однак, спір у цій справі (визнання недійсним (нікчемним) договору, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном) підлягав до розгляду (що правомірно і було здійснено судом першої інстанції) у межах справи про банкрутство відповідача-2 у відповідності до вимог статті 7 КУзПБ.
Отже, ця справа № 922/856/23 (910/8719/22) згідно з наказом Державної судової адміністрації України № 622 від 21.12.2018 "Про затвердження Загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справ" належить до категорії справ про банкрутство, зокрема спорів про визнання недійсними правочинів, укладених боржником (код класифікатора 212050200).
Зважаючи на таке, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи скаржника щодо невірного визначення категорії справи № 922/856/23 (910/8719/22) під час її автоматизованого розподілу між суддями, з чим погодився й суд апеляційної інстанції в ухвалі від 25.09.2023 (про розгляд відводу).
Разом з тим, рішенням Зборів суддів Східного апеляційного господарського суду №10 від 24.12.2019 з 01.01.2020 пункти 3, 3.1., 3.2., 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Східному апеляційному господарському суді (далі - Тимчасові засади), затверджених рішенням зборів суддів №3 від 15.02.2019 (з урахуванням змін, внесених рішеннями №5 від 21.05.2019, №6 від 08.07.2019, №7 від 09.10.2019, №8 від 25.10.2019, №9 від 06.12.2019) викладено у такій новій редакції: "3. У Східному апеляційному господарському суді встановлено таку спеціалізацію суддів в межах судових палат відповідно до Загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справ, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 21.12.2018 №622 (з урахуванням змін, внесених наказом від 10.10.2019 №984):
3.1. першої судової палати - справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема, договорів зовнішньоекономічної діяльності, в тому числі із залученням іноземних інвестицій (код Загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справ (далі - Класифікатор) 209120000, 209120100), а також всі інші справи, за виключенням тих, що віднесені до компетенції другої та третьої судових палат;
3.2. другої судової палати - справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема, договорів страхування (код Класифікатора 209070000), а також всі інші справи, за виключенням тих, що віднесені до компетенції першої та третьої судових палат;
3.3. третьої судової палати - справи у спорах щодо захисту прав на об`єкти інтелектуальної власності (203000000-203040100), а також всі інші справи, за виключенням тих, що віднесені до компетенції першої та другої судових палат.".
Зміст наведених положень Тимчасових засад свідчить про те, що судді Східного апеляційного господарського суду не мають такої окремої спеціалізації, як "справи про банкрутство", що включає, зокрема, спори про визнання недійсними правочинів, укладених боржником (код класифікатора 212050200).
У зв`язку з цим та наявністю у всіх трьох палат названого суду спеціалізації щодо розгляду, окрім чітко визначеної категорії, також всіх інших справ, вбачається можливим розподіл справ категорії "справи про банкрутство" (до якої входять спори про визнання недійсними правочинів, укладених боржником) між усіма суддями Східного апеляційного господарського суду не залежно від того, до складу якої судової палати (колегії) вони входять.
За змістом звіту автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 у справі №922/856/23 (910/8719/22) до розподілу було включено усіх суддів Східного апеляційного господарського суду, які перебувають у штаті, за виключенням тих, які перебували в цей день у відпустці.
З огляду на зазначені обставини, всупереч помилкового визначення категорії спору при здійснені автоматизованого розподілу у суді апеляційної інстанції справи №922/856/23 (910/8719/22), відсутні підстави для висновку про порушення порядку визначення складу суду для розгляду цієї справи (що свідчить про безпідставність посилання скаржника на викладені вище правові висновки Верховного Суду у справах № 910/8902/19 та №910/10417/22).
Тобто, визначена пунктом 4 частини першої статті 35 ГПК України підстава для відводу суддів у цій справі не знайшла свого підтвердження.
Таким чином, зважаючи, що стверджувану заявником підставу для відводу суддів апеляційного господарського суду, які брали участь у розгляді цієї справи, не можна визнати обґрунтованою, відтак відсутні підстави для обов`язкового скасування оскаржуваної постанови у порядку вимог пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України.
Перевіривши інші підстави касаційного оскарження та доводи скаржника, що стосуються законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови у частині розгляду спору по суті, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Щодо вимоги про визнання недійсним (нікчемним) Договору найму та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину
Позовні вимоги заявника у цій частині обґрунтовані тим, що всупереч умовам Договору іпотеки та норм статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку" Підприємство (іпотекодавець) без згоди Банку як іпотекодержателя передало предмет іпотеки (Будівлю) у користування Товариству згідно Договору найму.
При цьому позиція відповідачів впродовж всього розгляду справи полягала у відсутності підстав для визнання спірного правочину нікчемним через непоширення на нього вимог статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку", адже у найм було передано не об`єкт нерухомості (Будівлю) як предмет іпотеки, а майнові права на такий об`єкт, зокрема права володіння, користування та розпорядження.
Частиною третьою статті 9 Закону України "Про іпотеку", серед іншого, визначено, що виключно на підставі згоди іпотекодержателя іпотекодавець має право передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Положеннями частини третьої статті 12 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Ураховуючи наведені правові норми та підстави позову, необхідним у вирішенні цього спору є встановлення нікчемності Договору найму в силу приписів частини третьої статті 12 Закону України "Про іпотеку".
Зазначене у контексті спірних правовідносин потребувало встановлення господарськими судами обставин передачі за Договором найму в оренду чи користування майна (Будівлі) як предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя (Банку). 
Судами як першої, так і апеляційної інстанції з`ясовано, що згідно умов пункту 1.1 Договору найму Наймодавець (Підприємство) передав Наймачу (Товариству) у найм своє право володіння, користування та право розпорядження Будівлею, що названо сторонами як "майнові права" та узгоджено, що сам об`єкт нерухомого майна за цим договором у найм або у власність не передається. 
Суд першої інстанції, врахувавши текстуальний зміст умов Договору найму, дійшов висновку, що Підприємством як іпотекодавцем було порушено вимоги Договору іпотеки та закону, адже без письмової згоди іпотекодержателя (Банку), було фактично передано за Договором найму у тривале користування (найм) Будівлю, що була предметом іпотеки Банку.
Апеляційний господарський суд дійшов протилежного висновку про те, що укладення Договору найму не потребувало згоди іпотекодержателя, оскільки предметом іпотеки виступав об`єкт нерухомості (Будівля), тоді як у найм були передані майнові права на це нерухоме майно.
Однак, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з підстав їх передчасності, з огляду на таке.
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (такого висновку дійшов Верховний Суд у наведених скаржником постановах від 17.06.2020 у справі № 913/420/19 та від 03.11.2022 у справі №912/3747/20).
Всупереч зазначеному правовому висновку, суд апеляційної інстанції належним чином не надав правової оцінки умовам Договору найму у контексті з`ясування дійсного предмета найму, що пояснюється таким. 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що ЦК України не містить визначення майнового права. У свою чергу, абзац 3 частини другої статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" унормовує, що майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
З урахуванням змісту наведених положень законодавства місцевий господарський суд обґрунтовано виснував, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є нерозривно пов`язаними з нерухомим майном (схожа позиція міститься у пункті 54 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18).
Водночас згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (на яку посилається скаржник), майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Втім, усупереч зазначеному правовому висновку, стверджуючи про передачу за Договором найму виключно майнових прав на Будівлю, апеляційний господарський суд не дослідив можливість передачі у найм (оренду) під видом майнових прав одночасно усіх трьох правомочностей власника нерухомого майна (прав володіння, користування та розпорядження, визначених наведеною вище нормою частини 1 статті 317 ЦК України), щодо якого на момент передачі цих прав уже було зареєстровано право власності.
Верховний Суд вважає, що попри вірний висновок про те, що як майно, так і майнові права в силу вимог статті 177 ЦК України можуть бути самостійними об`єктами цивільних прав, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою неможливість окремого правового режиму існування об`єкта нерухомого майна, введеного в експлуатацію та зареєстрованого на праві власності, від майнових прав на нього, які у сукупності складають зміст права власності на це майно.
Тож у контексті спірних правовідносин апеляційному господарському суду належало врахувати, що, визначена частиною другою статті 760 ЦК України можливість майнових прав бути предметом договору найму стосується тих майнових прав, які можуть бути самостійним об`єктом цивільних прав.
Такими правами можуть виступати, зокрема, речові права на чуже майно (право володіння, сервітут, емфітевзис, суперфіцій, узуфрукт), майнові права інтелектуальної власності (деяких авторських прав і прав власників об`єктів промислової власності). 
Однак, право власності на об`єкт нерухомого майна не може бути предметом найму (оренди) окремо від самого майна. 
Тобто, норма статті 760 ЦК України, на переконання суду, не передбачає можливості передачі у найм (оренду) майнових прав, які у сукупності складають зміст права власності, на введений в експлуатацію та зареєстрований на праві власності об`єкт нерухомого майна без одночасної передачі в найм (оренду) самого об`єкта нерухомості.
Вказані обставини (щодо встановлення дійсного предмета найму за спірним правочином) залишилися без належної правової оцінки та врахування судом апеляційної інстанції у цій справі, що свідчить про обґрунтованістю доводів скаржника про порушення норм процесуального права в цій частині.
Водночас оскільки наведені обставини не були предметом дослідження та правової оцінки апеляційним господарським судом у постанові від 07.12.2022 у справі № 922/1305/22 (залишеній без змін постановою Верховного Суду від 21.02.2023), якою вирішувалося питання обґрунтованості грошових вимог Товариства до Підприємства при ініціюванні справи про банкрутство, тому урахування висновків вказаного суду щодо наявності/відсутності обставини нікчемності спірного правочину в силу приписів частини четвертої статті 75 ГПК України було безпідставно здійснено судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у цій справі.
Більш того, за змістом пунктів 21.42, 21.43 та 21.45 постанови від 21.02.2023 у справі №922/1305/22 Верховний Суд зауважив, що Банк не позбавлений права на захист своїх прав як іпотекодержателя в передбаченому законом порядку, за наявності на те правових підстав. При цьому колегія суддів зазначила, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень Банк звернувся в Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства та Підприємства про визнання недійсним (нікчемним) договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/8719/22 за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням зазначеного, Верховний Суд за розглядом цієї справи погоджується з обґрунтованістю аргументів скаржника про допущення судом апеляційної інстанції процесуальних порушень також і в цій частині.
Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном 
Як встановлено судами та зазначено вище, позивач, який на час звернення з цим позовом та розгляду справи є власником майна, також заявив вимогу про зобов`язання Товариства звільнити Будівлю, що є за своєю суттю негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні вказаним нерухомим майном.
За статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності. 
До речово-правових позовів належать: вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.
Так, статтею 391 ЦК України унормовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Предмет передбаченого статтею 391 ЦК України негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
При цьому зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, тобто негаторний позов (схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). 
Водночас однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в разі наявності договірних відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів (схожий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2021 у справі № 916/1666/18).  
З урахуванням наведених висновків та змісту спірних правовідносин, Верховний Суд вважає, що господарським судам попередніх інстанцій для правильного вирішення спору у частині негаторного позову належало з`ясувати наявність/відсутність між власником (Банком) та фактичним користувачем (Товариством) договірних відносин щодо Будівлі, що попередньо потребувало встановлення або спростування нікчемності Договору найму в силу закону.
Так, установивши нікчемність Договору найму, на підставі якого Товариству було передано попереднім власником у користування Майнові права на Будівлю, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у фактичного користувача (Товариства) правомірних підстав для створення перешкод Банку як володільцю у користуванні своїм майном (Будівлею), а відтак задовольнив негаторний позов. 
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог (зокрема й у частині негаторного позову) суд апеляційної інстанції керувався відсутністю підстав для визнання нікчемним Договору найму в силу приписів частини третьої статті 12 Закону України "Про іпотеку" та дослідив підстави недійсності цього правочину як оспорюваного.
Однак, такі висновки апеляційного господарського суду Верховний Суд не може визнати правомірними, адже, окрім зазначених вище порушень норм процесуального права у частині розгляду вимог щодо недійсності нікчемного правочину у розрізі неповноти встановлення фактичних обставин, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та предмета доказування, що пояснюється таким.
Частиною першою статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 ГПК України).
Отже, предмет доказування у справі залежить від конкретних формулювань позовних вимог, заперечень відповідача, а також від інших обставин справи.
У цій справі, як зазначалось вище, предметом спору є виключно вимоги позивача про визнання недійсним (з підстав нікчемності) Договору найму, застосування наслідків недійсності такого нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (Будівлею).
При цьому вимоги позивача щодо недійсності спірного правочину обґрунтовані виключно його нікчемністю в силу закону.
З матеріалів справи також вбачається, що Товариством було подано зустрічний позов до Банку про визнання Договору найму дійсним та про усунення перешкод в користуванні майновими правами. Однак, у подальшому Товариство звернулось до господарського суду із заявою про відмову від свого зустрічного позову, за результатом розгляду якої Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.04.2023 у цій справі прийняв таку відмову та закрив провадження за зустрічним позовом.
Втім, усупереч зазначеному та наведеним вище приписам процесуального закону, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної постанови дослідив підстави недійсності Договору найму як оспорюваного правочину, з`ясувавши такі обставини: відповідність змісту цього Договору актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; наявності достатнього обсягу повноважень у представників сторін цього Договору; наявності у його учасників необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільного волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі; спрямованості цього Договору на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені; належного виконання наймачем за цим Договором - Товариством його обов`язків.
Тобто, у порушення вимог статей 14, 76 ГПК України апеляційний господарський суд розглянув по суті вимогу, яка не заявлялась сторонами, та дослідив обставини, які не входять до предмету доказування у цьому спорі (адже вимога про недійсність спірного правочину мотивована виключно його нікчемністю).
При цьому установивши пролонгацію Договору найму на підставі додаткової угоди від 01.03.2022, яка нотаріально не була посвідчена та не відповідала вимогам статті 654 ЦК України (зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір), суд апеляційної інстанції визнав вказану угоду такою, що відповідає вимогам законодавства на підставі статті 607 ЦК України.
Статтею 607 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
Верховний Суд акцентує, що норми статті 607 ЦК України передбачають звільнення від відповідальності внаслідок непереборної сили саме за невиконання зобов`язання, тоді як зобов`язанням в силу приписів 509 цього Кодексу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Проте, укладення додаткової угоди від 01.03.2022 до Договору найму у нотаріальній формі (у якій укладався Договір) не є зобов`язанням сторін у розумінні статті 509 ЦК України, а є виключно нормативною вимогою до форми правочину. 
Відтак висновки апеляційного суду про відповідність вказаної додаткової угоди, укладеної у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, вимогам законодавства з огляду на приписи статті 607 ЦК України є помилковими.
Дійшовши такого висновку, колегія суддів вважає обґрунтованими аналогічні доводи скаржника.
Щодо застосування позовної давності
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 
Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Як зазначалось, предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсним нікчемного договору (негаційний позов), застосування наслідків його недійсності та усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов).
Водночас до негаційного позову (поряд з неналежністю такого способу захисту згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17) та негаторного позовів (позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц та від 26.10.2022 у справі №227/3760/19, на які посилається скаржник) позовна давність не застосовується.
Отже, позовна давність з поміж заявлених позивачем вимог застосовується виключно щодо вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Частиною третьою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
При цьому у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (на яку, серед інших, посилається скаржник) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 
Всупереч наведеному, у цій справі суд апеляційної інстанції встановив пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення із заявленими вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, хоча й зазначив, що відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, а не внаслідок пропуску відповідного строку.
Тобто встановивши відсутність порушеного права Банку у цій частині вимог, апеляційний господарський суд вдався до безпідставного встановлення обставин початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, зокрема обставин, коли позивач довідався про порушення свого права.
У зв`язку з цим Верховний Суд не вбачає жодних правових підстав для дослідження судом апеляційної інстанції обставин дотримання позивачем строку позовної давності стосовно позовних вимог у відповідній частині, у задоволенні яких судом було відмовлено за необґрунтованістю.
Крім того, у порушення вимог процесуального закону (підпункт "б" пункту 3 частини першої статті 282 ГПК України), апеляційний господарський суд також не навів доводів, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції про неналежність способу захисту порушених прав Банку у цій частині вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та про неможливість здійснення двосторонньої реституції за Договором найму.
Ураховуючи зазначене вище у сукупності, суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення місцевого господарського суду, у порушення норм статті 269 ГПК України не здійснив належний апеляційний перегляд справи, вийшов за межі предмета доказування та не дослідив обставин щодо дійсного предмета найму за спірним Договором, необхідних для правильного вирішення цього спору.
Виявлені процесуальні порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених статтею 300 ГПК України.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувана постанова таким вимогам не відповідає, оскільки апеляційним судом допущено неповне з`ясування фактичних обставин та оцінки доказів, що їх підтверджують.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується з тими доводами скаржника, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Зважаючи на допущене апеляційним господарським судом порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі, а також ураховуючи обґрунтованість заявлених скаржником підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому апеляційному перегляді справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи і, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Розподіл судових витрат
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України" задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі № 922/856/23 (910/8719/22) скасувати.

3. Справу № 922/856/23 (910/8719/22) направити на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                К. М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С. В. Жуков 
                                                                                                    В. І. Картере