УХВАЛА

17 квітня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/14907/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця   О.   М. - головуючого, Мамалуя О.О., Студенця В.І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"
на рішення Господарського суду міста Києва 
у складі судді Літвінової М.Є.
від 18.09.2023
та на постанову  Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І., Михальської Ю.Б., 
від 18.03.2024 (повний текст підписано 21.03.2024) 
у справі за  позовом    Приватного підприємства "Деліція" 
до      Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 
за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сканія Кредит Україна" 
про    стягнення 1 169 287, 01 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 1 169 287, 01 грн суми страхового відшкодування на підставі укладеного між відповідачем та третьою особою договору добровільного страхування КАСКО від 22.02.2016 № 06/02-069407.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024: позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь Приватного підприємства "Деліція"  страхове відшкодування у розмірі 1 007 560, 42 грн,       інфляційні втрати у розмірі 39 698, 11 грн, 3% річних у розмірі 11 485, 65 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі                             15 881, 16 грн.; у решті позовних вимог відмовлено.
Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 27.03.2024 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду  від 18.03.2024 у справі №   910/14907/22. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 до закінчення касаційного розгляду справи № 910/14907/22.
Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі    Верховного Суду визначено протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2024 (Баранець О.М. - головуючий суддя, судді                  Мамалуй О.О., Студенець В.І.).

04.04.2024 від Приватного підприємства "Деліція"  до Верховного Суду надійшла заява в якій останній просив відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", колегія суддів Касаційного господарського суду у складі    Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.
Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК  України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Позовна заява у цій справі подана у 2022 році.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлений у розмірі 2 481 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення 1 169 287, 01 грн суми страхового відшкодування на підставі укладеного між відповідачем та третьою особою договору добровільного страхування КАСКО від 22.02.2016 № 06/02-069407, що становить менше п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на  01.01.2022 (1 240 500 грн), тому в розумінні ГПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" підставою касаційного оскарження вищезазначених судових рішень зазначає підпункти а), в) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, та вказує що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. 

Щодо виняткового значення розгляду цієї справи для скаржника, скаржник зазначає: Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" є фінансовою установою та надавачем фінансових послуг в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії". Надання фінансових послуг здійснюється шляхом укладання Договорів добровільного страхування. Спір у даній справі стосується виконання умов Добровільного страхування наземного транспортну № 06/02-069407. Належне, чітке та конкретне формулювання пунктів Договору страхування є основоположним при визначені поведінки Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" при здійсненні своєї професійної діяльності та врегулюванні страхової справи. Тому, розгляд цієї справи має виняткове значення для Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" у розрізі визначення подальшої поведінки Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"  при врегулюванні страхових справ, що стосуються Договору добровільного страхування наземного транспортну та визначити необхідність зміни (видозміни) формулювання пунктів Договору страхування, що призводять для судових спорів. Можливість Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" мінімізувати ризики судових спорів з приводу виконання умов Договору добровільного страхування забезпечить краще прогнозування наслідків прийнятного рішення по страховій справі та фінансову стабільність страхової компанії як такої. Більш того, у разі виникнення схожих судових справ, пов`язаних із подіями які сталися на тимчасово окупованих територіях, Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" буде керуватися відповідною судовою практикою та оцінювати ризики.

На думку скаржника, дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики - а саме:
- якщо певний факт є загальновідомим (de facto), але його ще таким не визнано de jure, то чи можна посилатися на такий при виконанні (реалізації) договірних відносин. Конкретно, чи могло Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" керуватися загальновідомими фактами про те, що місто Буча перебувало під тимчасовою окупацією та неможливістю доступу до місця українським органам влади, при прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування;
- чи має ознаки будь-яка події, страхового випадку, у тому числі ПДТО, якщо така подія сталася під час воєнного стану на окупованій території;
- чи має страховик здійснювати розподіл пошкоджень, отриманих транспортними засобами, на такі які отримані внаслідок військових дій та на такі, які підпадають під ознаки ПДТО, якщо пошкодження за ПДТО були завдані під час дії воєнного стану та на окупованій (непідконтрольній) території;
- що має перевагу Правила страхування чи Договір страхування, коли положенням між Правилами страхування та Договором страхування різняться, але положення Договору страхування не визнано недійсними.

Водночас, Суд зазначає, що у поданій касаційній скарзі скаржник хоча й зазначив підпункти "а", "в" підпункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте не навів належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами "а" - "г" пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.
Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони не містять жодних доказів якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду. 
Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження судового рішення у справі №910/14907/22 фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні такого судового рішення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Стосовно "виняткового значення" справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа є винятковою для відповідача, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.  
За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.
Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу   сторони користуються рівними процесуальними правами.
На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
З огляду на відсутність належного обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду  від 18.03.2024 у справі №   910/14907/22 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Оскільки Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду  від 18.03.2024 у справі №   910/14907/22, клопотання скаржника про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 до закінчення касаційного розгляду справи № 910/14907/22 не розглядається. 
Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 ГПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду  від 18.03.2024 у справі №   910/14907/22.
2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції. 
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. Баранець

Судді                                                                                          О. Мамалуй
                                                                                          
                                                                                                 В. Студенець