ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/2886/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жайворонок Т.Є. - головуючого, Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Іщука В.В.,
представників учасників справи:
позивача - Громадської спілки «Український музичний альянс» - Неволіної А.Ю.,
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Самсунг Електронікс Україна Компані» - Терземана Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Громадської спілки «Український музичний альянс» 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 (суддя - Картавцева  Ю.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 (головуючий - Пантелієнко В.О., судді: Сотнікова С.В., Остапенко О.М.)

у справі за позовом Громадської спілки «Український музичний альянс» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самсунг Електронікс Україна Компані» 
про стягнення 23  100  747,53 грн

УСТАНОВИВ

У лютому 2020 року Громадська спілка «Український музичний альянс» (далі - далі - ГС «Український музичний альянс», позивач) подала до суду позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самсунг Електронікс Україна Компані» (далі - ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані», відповідач) про стягнення 23   100  747,53 грн з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог. 

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань зі сплати відрахувань згідно зі статтею 42 Закону України «Про авторське право і суміжні права» № 3792-XII (далі - Закон № 3792-XII) при імпорті на митну територію України записуючого обладнання і матеріальних носіїв за період з 22.03.2016 до 21.07.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2024 позов залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 апеляційну скаргу ГС «Український музичний альянс» залишено без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду без змін.

Не погоджуючись з постановленими судовими рішеннями, ГС «Український музичний альянс» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування правової позиції із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій ухвалюючи рішення у даній справі, не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №  910/5672/17, від 19.03.2024 у справі №  910/12523/18 та від 14.05.2020 у справі № 58/505 щодо застосування у справі, що розглядається, норм Закону № 3792-XII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, а не пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» (далі - Закон 2415-VIII).

Посилаючись на підставу касаційного оскарження, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує про наявність підстав для відступлення Верховним Судом під час розгляду цієї справи від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24.11.2022 у справі №   910/7169/18, на яку посилається й суд апеляційної інстанції при винесенні постанови, в контексті залишення позовної заяви без розгляду з підстав відсутності процесуальної дієздатності юридичної особи відповідно до статей 4, 44, 226 ГПК України, статті 80 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказує, що в інших подібних справах Верховний Суд визнавав процесуальну дієздатність позивача.

Крім того, скаржником заявлено клопотання про передачу справи №  910/2886/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо Суд дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, а така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Вказує, що питання процесуальної дієздатності юридичної особи, діяльність якої не припинена, є міжгалузевим та стосується широкого кола правовідносин, що регулюються адміністративним, господарським та цивільним процесуальним законодавством. Крім того, важливим є питання дотримання визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд, відповідно до якого відмова від розгляду справи судом є неприпустимою. За захистом свого порушеного права щодо залишення його позовної заяви без розгляду у господарській справі №  910/7169/18 скаржник вказує, що подав заяву до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа № 15707/23). Вважає, що розгляд його клопотання Великою Палатою Верховного Суду сприятиме формуванню єдиної правозастосовчої практики та зменшенню кількості звернень до ЄСПЛ.

17.04.2024 та 18.04.2024 ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» направило до Верховного Суду заперечення проти відкриття касаційного провадження у вказаній справі. Посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 910/7169/18 та від 31.01.2023 у справі №  910/11156/21, вказує, що позовні вимоги у даній справі стосуються стягнення відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і матеріальних носіїв, імпортованих відповідачем, із застосуванням яких можна здійснити відтворення творів і виконань, передбачених частиною другою статті 42 Закону № 3792-XII, які відповідно до положень частини п`ятої наведеної статті підлягають перерахуванню на користь уповноваженої організації колективного управління, а тому позивач не мав повноважень на звернення до суду з таким позовом.

08.05.2024 від ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» до Верховного Суду надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, у якому відповідач не погоджуючись з доводами касаційної скарги, просить відмовити скаржнику у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати, касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити в силі. Вказує, що скаржником не дотримано вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, обґрунтовано невірним обранням скаржником підстав касаційного оскарження, та відсутності у нього процесуальної дієздатності відповідно до вимог пункту 1 частини четвертої статті 292 ГПК України на подання касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти них, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Об`єднання підприємств «Український музичний альянс» (далі - ОП «Український музичний альянс») за період з 20.12.2007 до 28.10.2019 було наділене повноваженнями щодо збору та розподілу між суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав коштів від відрахувань відсотків виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах на підставі свідоцтва, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України № 2/У від 20.12.2007.

Вказане свідоцтво було видано відповідно до частини п`ятої статті 42 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 27.06.2003р. № 992 «Про розмір відрахувань виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах» (далі - Постанова № 992), Порядку здійснення відрахувань виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах, затвердженого спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Державної податкової адміністрації України від 24.11.2003 р. № 780/123/561 (далі - Порядок).

18.12.2018 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи ОП «Український музичний альянс» (код ЄДРПОУ 31815383), утворення шляхом реорганізації, а саме перетворення в нову юридичну особу - ГС «Український музичний альянс»  (код ЄДРПОУ 31815383), яка є її правонаступником.

22.07.2018 набрав чинності ЗУ «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» (далі - Закон 2415-VIII), яким внесено зміни до ЗУ «Про авторське право і суміжні права», зокрема в частині колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і суміжних прав. Цей закон застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. 

Наведеним законом визначено правові та організаційні засади колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав в Україні. Обов`язкове колективне управління об`єктами авторського права і (або) суміжних прав здійснюється виключно у таких сферах, перелік, яких є вичерпним: 
-           1) право слідування щодо творів образотворчого мистецтва; 
-           2) репрографічне відтворення творів та їх частин (уривків); 
-           3) відтворення у домашніх умовах і в особистих цілях творів, виконань, зафіксованих у фонограмах, відеограмах, їх примірниках, а також аудіовізуальних творів та їх примірників; 
-           4) кабельна ретрансляція об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, крім прав організацій мовлення щодо їхніх власних програм (передач) мовлення.

Згідно з частиною шостою статті 12 вказаного закону за кожною сферою обов`язкового колективного управління визначається одна акредитована організація.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону 2415-VIII встановлено, що свідоцтва про облік організацій колективного управління, про визначення організацій колективного управління уповноваженими, про уповноваження організацій колективного управління, які були видані до набрання чинності цим Законом, втрачають чинність через дев`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, а у сферах, щодо яких Закон 2415-VIII передбачає здійснення розширеного та обов`язкового колективного управління, - з оголошеної Установою відповідно до частини четвертої статті 15 цього Закону дати закінчення прийому заяв на участь в конкурсі на акредитацію у відповідній сфері.

21.12.2019 Комісія з акредитації організацій колективного управління прийняла рішення, оформлене Витягом з протоколу № 4, за яким акредитовано ГС «Український музичний альянс» у сфері обов`язкового колективного управління - відтворення в домашніх умовах і в особистих цілях творів, виконань, зафіксованих у фонограмах, відеограмах, їх примірниках, а також аудіовізуальних творів та їх примірників, строком на три роки. Рішення набирає чинності з дати його затвердження наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України прийнято наказ від 18.02.2020 № 267 «Про акредитацію організації колективного управління», яким відповідно до статті 16 Закону 2415-VIII, наказів Міністерства від 21.11.2018 № 1741 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру організацій колективного управління», від 14.11.2019 № 375 «Про затвердження Положення про комісію з акредитації організацій колективного управління», з урахуванням пункту 4.5 Протоколу № 4 засідання Комісії з акредитації організацій колективного управління від 21.12.2019 вирішено: 1) акредитувати організацію колективного управління ГС «Український музичний альянс» у сфері обов`язкового колективного управління - відтворення в домашніх умовах і в особистих цілях творів, виконань, зафіксованих у фонограмах, відеограмах, їх примірниках, а також аудіовізуальних творів та їх примірників, строком на три роки; 2) департаменту розвитку сфери інтелектуальної власності протягом трьох робочих днів унести відомості про акредитацію ГС «Український музичний альянс» до Реєстру організацій колективного управління.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.07.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 у справі № 640/7679/20, визнано протиправним та скасовано вказане рішення Комісії з акредитації організацій колективного управління від 21.12.2019. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18.02.2020 № 267 «Про акредитацію організації колективного управління» - ГС «Український музичний альянс».

Відповідно до встановлених у наведеному вище рішенні окружного адміністративного суду обставин, чотирнадцятимісячний строк, визначений абзацом 3 пункту 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2415-VIII закінчився 22.09.2019. А 23.09.2019 на веб-сайті Мінекономіки оприлюднено оголошення про початок відкритого конкурсу для визначення акредитованої організації колективного управління у сфері обов`язкового колективного управління. 28.10.2019 встановлено датою закінчення прийому таких заяв, у зв`язку з чим свідоцтво Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України від 20.12.2007 № 2/У втратило чинність.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Отже, з 04.11.2021 ГС «Український музичний альянс» не є акредитованою уповноваженою організацією колективного управління у сфері обов`язкового колективного управління (відтворення в домашніх умовах і в особистих цілях творів, виконань, зафіксованих у фонограмах, відеограмах, їх примірниках, а також аудіовізуальних творів та їх примірників). 

Ураховуючи наведене, місцевий господарський суд у справі, що розглядається, дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і матеріальних носіїв, імпортованих відповідачем, із застосуванням яких можна здійснити відтворення творів і виконань, передбачених частиною другою статті 42 Закону № 3792-XII, які підлягають перерахуванню на користь уповноваженої організації колективного управління відповідно до вимог частини п`ятої наведеної статті, - не підлягають розгляду по суті, оскільки повноважень на звернення до суду з такими вимогами позивач не мав. А тому позовну заяву ГС «Український музичний альянс» суд першої інстанції залишив без розгляду на підставі вимог пункту 1 частини першої статті 226 ГПК України, у зв`язку з відсутністю у позивача процесуальної дієздатності.

З висновком місцевого господарського суду погодився й суд апеляційної інстанції. Апеляційну скаргу ГС «Український музичний альянс» залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

ГС «Український музичний альянс», посилаючись, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме постанов Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 910/5672/17, від 19.03.2024 у справі № 910/12523/18 та від 14.05.2020 у справі № 58/505.

У наданих для порівняння постановах у справах № 910/5672/17, № 910/12523/18 та № 58/505 предметом спору було стягнення сум відрахувань за імпорт на територію України обладнання, із застосуванням якого у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах. Верховний Суд визнавав за скаржником обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, у справах № 910/5672/17 та № 910/12523/18 підставою позовних вимог було невиконання обов`язку зі сплати відрахувань за укладеним між сторонами договором. Вказана підстава є окремою і самостійною, а тому Верховний Суд дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог виключно з підстав невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Висновки Верховного Суду у справі № 58/505 щодо правонаступництва позивача зроблені судами до прийняття рішення Окружним адміністративним судом міста Києва від 03.07.2020 у справі № 640/7679/20, яким визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з акредитації організацій колективного управління від 21.12.2019 про акредитацію організації колективного управління ГС «Український музичний альянс» та наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18.02.2020 № 267 «Про акредитацію організації колективного управління».

У справі, що розглядається, підставою позову ГС «Український музичний альянс» заявляв виключно невиконання відповідачем вимог законодавства, а не двостороннього договору, який є самостійною підставою для виникнення зобов`язань.

Суд вважає доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №   910/5672/17, № 910/12523/18 та № 58/505, помилковими, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, та наведених для порівняння  скаржником справах  є різними за змістом позовних вимог, фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги відхиляються Судом.  

Отже, вказана скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Крім того, ГС «Український музичний альянс» оскаржує ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України. 

При касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

В обґрунтування наведеної підстави скаржник зазначає про наявність підстав для відступлення Верховним Судом під час розгляду цієї справи від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 910/7169/18, на яку посилається й суд апеляційної інстанції при винесенні постанови, в контексті залишення позовної заяви без розгляду відповідно до статей 4, 44, 226 ГПК України, статті 80 ЦК України та статті 6 Конвенції, оскільки в інших подібних справах Верховний Суд визнавав процесуальну дієздатність позивача.

Оскільки предметом судового розгляду справи № 910/7169/18 є стягнення відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і матеріальних носіїв, імпортованих відповідачем, із застосуванням яких можна здійснити відтворення творів і виконань, справи № 910/2886/20 та № 910/7169/18 є подібними за змістовним критерієм, предметом спору, підставою позову та нормативно-правовим регулюванням правовідносин.

З урахуванням наведеного, Суд, вирішуючи питання про наявність чи відсутність вмотивованої обґрунтованості клопотання скаржника щодо необхідності відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі №   910/7169/18, зазначає таке.

Відповідно до положень Закону № 3792-XII відтворення - це виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, а також їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер (стаття 1).

При цьому, Верховний Суд наголошує на тому, що під поняття «відтворення» підпадає кожна (окрема) із зазначених у ній дій, тобто як виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, так і їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній, оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер), а також обидві ці дії, вчинені разом. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 910/2333/16 та від 14.05.2020 у справі № 58/505.

Частиною другою статті 42 Закону № 3792-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що допускається відтворення в домашніх умовах і виключно в особистих цілях творів і виконань, зафіксованих у фонограмах, відеограмах і їх примірниках, без згоди автора (авторів), виконавців і виробників фонограм (відеограм), але з виплатою їм винагороди способом, визначеним частиною четвертою цієї статті.

Виплата винагороди виробникам фонограм і відеограм та іншим особам, які мають авторське право і (або) суміжні права, за передбачені частиною другою цієї статті відтворення, здійснюється у формі відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і (або) матеріальних носіїв виробниками та (або) імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких можна здійснити відтворення виключно в особистих цілях у домашніх умовах творів, зафіксованих у фонограмах і відеограмах, крім: а) професійного обладнання та (або) матеріальних носіїв, не призначених для використання в домашніх умовах; б)   обладнання і матеріальних носіїв, що експортуються за митну територію України; в) обладнання і матеріальних носіїв, що ввозяться фізичною особою на митну територію України виключно в особистих цілях і без комерційної мети (частина четверта статті 42 названого Закону в тій же редакції).

Розміри зазначених у частинах другій і четвертій цієї статті відрахувань (відсотків), що мають сплачуватися виробниками та (або) імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, визначаються Кабінетом Міністрів України. Ці кошти виробниками та імпортерами обладнання і (або) матеріальних носіїв перераховуються визначеним Установою організаціям колективного управління (далі - уповноваженим організаціям). Зібрані кошти розподіляються між організаціями колективного управління, які є на обліку в Установі, на основі договорів, які уповноважені організації укладають з усіма організаціями колективного управління. Імпортери перераховують ці кошти уповноваженій організації під час ввезення товару на митну територію України, а виробники - у кінці кожного місяця після реалізації обладнання і матеріальних носіїв (частина п`ята статті 42 названого Закону в тій же редакції).

Згідно з частиною сьомою статті 42 названого Закону  (в тій же редакції) зібрані кошти, що зазначені у частинах другій і четвертій цієї статті, розподіляються між авторами, виконавцями, виробниками фонограм (відеограм). Якщо угодами між організаціями колективного управління не передбачено інше, то ці кошти розподіляються у таких пропорціях: авторам - 50 відсотків, виконавцям - 25 відсотків і виробникам фонограм (відеограм) - 25 відсотків.

Порядок здійснення відрахувань виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах (далі - Порядок), затверджено наказом Міністерства освіти і науки України, Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Державної податкової адміністрації України від 24.11.2003 № 780/123/561 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.12.2003 за № 1153/8474.

Так, відповідно до пункту 7 Порядку під час ввезення на митну територію України обладнання і (або) матеріальних носіїв імпортери відповідно до розміру відрахувань, затвердженого постановою  Кабінету Міністрів України від 27.06.2003 № 992 «Про розмір відрахувань виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких можна здійснити відтворення у домашніх умовах творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах» (далі - Постанова № 992), перераховують суми відрахувань уповноваженим організаціям, про що надсилають цим організаціям підписану керівником імпортера довідку щодо сплати відрахувань імпортером обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах, за формою, визначеною в додатку 1 цього Порядку.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 193 ГПК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини другої статті 193 ГПК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 174 ГПК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, а також з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зобов`язання, яке у даному випадку виникає безпосередньо із закону, полягає у перерахуванні імпортером на користь уповноваженої організації відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких можна здійснити відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах, під час ввезення такого обладнання та територію України у встановленому Постановою № 992 розмірі.

Водночас змістом зобов`язань, що виникають між боржником і кредитором безпосередньо із статті 42 Закону № 3792-XII є взаємні права і обов`язки: обов`язок боржника (відповідача) полягає у перерахуванні суми відрахувань уповноваженим організаціям під час ввезення на митну територію України обладнання і (або) матеріальних носіїв відповідно до розміру відрахувань, затвердженого Постановою № 992; кредитор (позивач), у свою чергу, має право вимагати від боржника виконання зобов`язання, яке має виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, зобов`язання, суб`єктом якого є відповідач виникло безпосередньо з актів цивільного законодавства і полягає саме в перерахуванні суми відрахувань уповноваженим організаціям під час ввезення на митну територію України обладнання і (або) матеріальних носіїв імпортерами відповідно до встановленого розміру. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №  910/16659/17, від 05.06.2018 у справі № 910/21850/16, від 18.10.2018 у справі №  910/17375/16 та від 14.05.2020 у справі № 58/505.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист відновленого, порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як свідчать матеріали справи № 910/2886/20, як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог наголошує на тому, що ГС «Український музичний альянс» не є отримувачем відрахувань, які є предметом спору.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач (ГС «Український музичний альянс») на момент подання позову не був уповноваженою організацією, яка здійснює збирання і розподіл між суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав коштів від відрахувань (відсотків) виробниками та імпортерами обладнання і матеріальних носіїв, із застосуванням яких у домашніх умовах можна здійснювати відтворення творів і виконань, зафіксованих у фонограмах і (або) відеограмах.

Водночас виходячи саме з суті винагороди, виплата якої визначена частиною другою статті 42 Закону № 3792-XII та обов`язку імпортерів перераховувати на користь саме уповноваженої організації колективного управління, яка з огляду на положення частин п`ятої, сьомої вказаної статті фактично виконує функції з розподілу вказаних коштів між авторами, виконавцями, виробниками фонограм (відеограм), Суд зазначає про те, що у вирішенні даного спору обов`язковим є встановлення обставин щодо «уповноваженої організації».

Отже, з огляду на встановлені у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2020 у справі № 640/7679/20 обставини місцевий господарський суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що підставою позову є виключно невиконання відповідачем вимог законодавства, а не двостороннього договору, який є самостійною підставою для виникнення зобов`язань; стягнення відрахувань (відсотків) від вартості обладнання і матеріальних носіїв, імпортованих відповідачем, із застосуванням яких можна здійснити відтворення творів і виконань, передбачених частиною другою статті 42 Закону № 3792-XII в силу положень частини п`ятої статті 42 цього Закону підлягають перерахуванню на користь уповноваженої організації колективного управління, дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають розгляду по суті, оскільки позивач фактично  не має повноважень на звернення до суду за такими вимогами.

Верховний Суд зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

Суд вважає за необхідне у даній справі звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №  823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №  910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, такого змісту: «з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».

Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

Водночас скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України не навів вагомих і достатніх аргументів, які свідчили б про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 24.11.2022 у справі № 910/7169/18, а саме: не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту).

Верховний Суд, виходячи з наведених вище мотивів і міркувань у цій постанові, дійшов висновку стосовно відсутності вмотивованої, обґрунтованої необхідності для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.11.2022 у справі № 910/7169/18.

Крім того, відхиляючи аргументи скаржника, щодо не розкриття загального поняття процесуальної дієздатності юридичної особи і того, яким чином на процесуальну дієздатність юридичної особи впливають ті чи інші дозвільні /правовстановлюючі документи особи, не пов`язані з її статусом юридичної особи, Верховний Суд звертається до змісту частини третьої статті 91 ЦК України (цивільна правоздатність юридичної особи), яка прямо визначає, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Відповідно відсутність такого дозволу має розумітись як пряма заборона діючого законодавства на вчинення юридичною особою відповідної діяльності, яка потребує такого дозволу. Таке правило частини третьої статті 91 ЦК України можна вважати певним законодавчим обмеженням загальної (універсальної) правоздатності юридичної особи. У контексті спірних правовідносин (які в даному випадку виникли з закону, а не з договору як це було встановлено у справах від 14.05.2020 № 58/505 та від 19.03.2024 № 910/12523/18), враховуючи їх суб`єктний склад та специфіку законодавчого регулювання і підстав діяльності організацій колективного управління на момент прийняття оскаржуваного рішення,  Верховний Суд дійшов висновку про неможливість останнього бути учасником спірних правовідносин у цій справі поза межами повноважень встановлених законом включаючи представництво в суді, що відповідає  доктрині ultra vires («за межами або поза межами повноважень»).

При цьому частина перша статті 44 ГПК України на яку посилається скаржник визначає, що усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки, сторони, третьої особи заявника, боржника (процесуальна правоздатність).

Водночас, частина перша  статті 45 ГПК України унормовує, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу  (тобто юридичні особи, які звернулися  до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених   законом до юрисдикції господарського суду).

Частина третя статті 4 ГПК України в свою чергу унормовує, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції мають право звертатися також особи, яким за законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Таким чином, відсутність у позивача як у неприбуткової організації що здійснює представництво інтересів правовласників власних прав щодо предмета спору та  встановлені судами попередніх інстанцій обставини втрати позивачем права діяти в інтересах інших осіб (правовласників)  в тому числі збирати,  розподіляти та виплачувати дохід від прав правовласникам не дає обґрунтованих підстав для застосування до нього статті 4 ГПК України. При цьому посилання скаржника на статтю 6 Конвенції, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав  та обов`язків цивільного характеру не є обґрунтованим з огляду в тому числі на те, що позивач у цій справі діяв в інтересах інших осіб (правовласників), власних прав та обов`язків цивільного характеру щодо предмета спору не мав. При цьому правовласники не були позбавлені права самостійного (в т.ч. через представника) звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів щодо предмета спору.

Верховний Суд у контексті спірних правовідносин зауважує, що суд може робити висновок по суті спору лише за позовом особи, яка має право на предмет спору.

У цій же справі розгляд позовних вимог по суті та здійснення стягнення грошових коштів на користь неуповноваженої організації може бути розцінене як втручання у право відповідача на мирне володіння майном. Таке втручання буде законним виключно у випадку, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування наслідків його норм. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №  3477-IV застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У контексті можливих порушень прав позивача на доступ до суду, то Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення не були формальними, є достатньо вмотивованими в частині відсутності порушення прав позивача та відповідне рішення переглянуте в касаційному порядку Верховним Судом. 

Стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення, про що свідчить практика ЄСПЛ у випадках, коли констатується порушення Конвенції.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права.

Водночас, право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У справі «Golder проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією.

У справі «Ashingdane проти Сполученого Королівства» (№ 8225/78, рішення від 28 травня 1985 року) ЄСПЛ зазначив, що якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, суд повинен з`ясувати, чи не порушує встановлене обмеження саму суть цього права, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.

В цій справі Суд доходить висновку, що доречним  у контексті мотивувальної і резолютивної частини оскаржуваного рішення,  з огляду на існуючий підхід щодо загальної процесуальної дієздатності юридичних осіб без урахування впливу на господарський процес норм матеріального права  у сфері регулювання діяльності організацій колективного управління могло би стати питання про те, що встановлена судами обставина відсутності порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою саме для відмови у позові  і не потребує правової оцінки по суті спору (яка в цій справі привела до безпідставного затягування провадження), водночас виходячи із змісту касаційної скарги позивача та, зокрема, його прохальної частини, відповідна вимога розгляду питання не ставиться скаржником перед Судом в такому контексті, а Суд не вправі виходити за межі вимог касаційної скарги в силу приписів статті 300 ГПК України.

Судом приймаються доводи, наведені у відзиві Товариства на касаційну скаргу, у частині, яка узгоджується з даною постановою.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття «обґрунтованого» рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України повинен під час розгляду справи надати оцінку особливо тим аргументам учасників справи, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

ГС «Український музичний альянс» подано клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Дане клопотання мотивоване тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На думку ГС «Український музичний альянс», з погляду якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, і перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду унеможливить її повторення в подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання стосовно дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права. Всі справи, де позивачами є юридичні особи, потенційно залежать від вирішення судом питань:
1.          Чи справді діюча юридична особа може не мати процесуальної дієздатності?
2.          Якщо так, то від чого залежить процесуальна дієздатність юридичної особи?

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Водночас, проаналізувавши зміст вказаного клопотання, Верховний Суд вважає, що наведені в клопотанні обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для передачі справи №  910/2886/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Як вірно зазначає ГС «Український музичний альянс», виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

Подібна правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 906/677/19.

Подане клопотання не містить належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права. Клопотання не обґрунтоване відсутністю сталої судової практики у відповідних питаннях та наявністю виключної правової проблеми з врахуванням якісного показника, не доведено існування різних позицій у застосуванні наведених норм матеріального права, зокрема Верховним Судом. Посилання на різну, на думку ГС «Український музичний альянс», судову практику Верховного Суду, вже належним чином спростовано в даній постанові, з обґрунтуванням того, що правовідносини у цих справах не є подібними.

З урахуванням наведеного клопотання ГС «Український музичний альянс» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що доводи ГС «Український музичний альянс» викладені у касаційній скарзі на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою ГС «Український музичний альянс» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 129 ГПК України понесені ГС «Український музичний альянс» у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Громадської спілки «Український музичний альянс» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/2886/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу Громадської спілки «Український музичний альянс» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/2886/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/2886/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             Т. Жайворонок

Суддя                                                                                 І. Булгакова

Суддя                                                                                 І. Колос

З окремою думкою судді Жайворонок Т.Є.