ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/25640/14 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С.В., Картере В. І., 

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г. Є.
за участю представників: Фонду державного майна України - Амірової О.А.; Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" - Прокопенка А.В. та розпорядника майна арбітражного керуючого Куліченка М.В.; Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - Іващенка Д.А.; Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - Головіної О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" 

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 

у справі № 910/25640/14
за заявою Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу"
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2014 року Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про банкрутство (далі - Підприємство, Боржник).
Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.03.2015 порушив провадження у справі № 910/25640/14 про банкрутство Підприємства, вирішив інші процедурні питання.
Оголошення про відкриття провадження про банкрутство Підприємства опубліковано на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України  01.04.2015 за № 16426.
Після оприлюднення цього оголошення до суду надійшли заяви кредиторів з грошовими вимогами до боржника, а саме: Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Банк) та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ДПІ у Печерському районі м. Києва), правонаступником якої є Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві) як відокремлений підрозділ ДПС.
Короткий зміст заявлених вимог Банку
Банк заявив грошові вимоги до Боржника у розмірі 51 778 785,75 грн (з них:        1 218,00 грн - судового збору), обґрунтовані невиконанням Підприємством своїх зобов`язань щодо оплати отриманих послуг відповідно до Агентської угоди від 19.09.1996, укладеної між Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ), представленим Міністерством фінансів України, та Банком, який є фінансовим агентом КМУ щодо залучення та обслуговування залучених державою або під державні гарантії кредитів, що веде облік заборгованості по зовнішніх і внутрішніх кредитах у розрізі країн-кредиторів, позичальників і валют.
За даними обліку Банку прострочена заборгованість Боржника за комісійною винагородою за кредитними угодами становить 2 460 115,92 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату подання заяви з грошовими вимогами становить 51 777 567,75 грн.
Короткий зміст заявлених вимог податкового органу
ГУ ДПС у м. Києві звернулось до господарського суду із заявою про визнання грошових вимог до Боржника у розмірі 2 321 510 818,46 грн, з яких:
- 161 800 036,09 грн - сплата основного боргу за бюджетною позичкою, наданою на закупівлю сільськогосподарської продукції за державним замовленням/контрактом згідно з постановою КМУ від 15.05.2003 № 690; 
- 1 871 943 014,10 грн - сплата основного боргу за кредитом, наданим державою або під державні гарантії (Протокол № 5 від 02.09.2003);
- 287 767 768,27 грн - сплата пені за кредитом, наданим державою або під державні гарантії.
На підтвердження заявлених вимог податковий орган посилався на невиконання Боржником зобов`язань за бюджетними позичками/кредитом та, як наслідок, нарахованою на їх суму пенею.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
За результатом попереднього засідання у справі про банкрутство Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 10.04.2023, якою визнав кредиторами по відношенню до Боржника: 
- Банк на суму 51 778 785,75 грн (з них: 1 218,00 грн - вимоги першої черги,                    51 777 567,75 грн - вимоги четвертої черги); 
- ГУ ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС на суму 2 321 510 818,46 грн (з них: 2 033 743 050,19 грн - вимоги четвертої черги, 287 767 768,27 грн - вимоги шостої черги), -
вирішив інші процедурні питання.
Розглянувши заяви Банку та Управління ДПС з грошовими вимогами до Боржника, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, відтак погодився з рішенням розпорядника майна щодо визнання заявлених вимог в повному обсязі та включення їх до реєстру вимог кредиторів.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Північний апеляційний господарський суд постановою від 22.11.2023 у справі №910/25640/14:
- замінив ГУ ДПС у м. Києві на його правонаступника ГУ ДПС у м. Києві як відокремлений підрозділ ДПС;
- задовольнив частково апеляційну скаргу Підприємства; 
- залишив без змін ухвалу попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у частині розміру визнаних грошових вимог Банку;
- змінив ухвалу попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у частині розміру визнаних грошових вимог ГУ ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС, виклавши абзац другий частини першої резолютивної частини ухвали таким чином: 
"Визнати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби кредитором у справі №910/25640/14 до боржника на суму 1 969 487 060,87 грн., з яких вимоги четвертої черги - 1 681 719 292,6 грн. (1 519 919 256,51 грн. та 161 800 036,09 грн.), вимоги шостої черги - 287 767 768,27 грн.".
Залишаючи без змін ухвалу місцевого господарського суду в частині вимог Банку, суд апеляційної інстанції керувався обґрунтованістю таких вимог, оскільки факт передачі кредиторської заборгованості Боржника перед Банком підтверджується Актом передачі-приймання від 31.07.2003.
Водночас змінюючи зазначену ухвалу в частині розміру грошових вимог податкового органу, апеляційний суд мотивував таке рішення помилковістю здійсненого кредитором розрахунку розміру заявлених вимог в іноземній валюті внаслідок урахування курсу валют на 01.03.2015, замість вірного курсу, встановленого на дату звернення із заявою - 23.04.2015.
Також апеляційний господарський суд під час розгляду апеляційної скарги по суті вирішив за необхідне замінити ГУ ДПС у м. Києві його правонаступником у зв`язку з утворенням ДПС нових територіальних органів як відокремлених підрозділів.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
Боржник (далі також - скаржник) подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу Боржник мотивував підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу, з огляду на таке:
- відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм частини четвертої статті 75 цього Кодексу у подібних правовідносинах;
- не дослідження судами зібраних у справі доказів та встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (зокрема з підстав надання доказів не залученою до участі у справі особою).
У контексті порушення процесуальних норм скаржник стверджує про таке: 
- судами неправильно застосовано положення частини четвертої статті 75 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи (суди не врахували, що чинним рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2012 у справі № 5011-12/9747-2012 підтверджено загальну суму заборгованості Боржника перед держбюджетом за період з 01.01.2003 по 01.09.2012 за іноземними кредитами у загальному розмірі 996 733 645,64 грн. У зв`язку з цим та всупереч вимог статтей 75, 326 ГПК України, частини першої статті 129-1 Конституції України, судами попередніх інстанцій порушено правило преюдиції та фактично здійснено перегляд судового рішення, яке набрало законної сили); 
- суди проігнорували обставини, які свідчать саме про часткове прийняття Підприємством заборгованості за кредитами первісного боржника - Державної акціонерної компанії "Хліб України"; судами не надано оцінки листа/інструкції Міністерства фінансів України "щодо порядку переведення та визначення заборгованості" від 12.04.2006, його застосуванню та порядку обліку різниці, що перевищує зазначені в передавальному акті суми заборгованості; судами не враховано, що визначений розмір заборгованості в інформаційних довідках містить ряд протилежностей, не враховує Акт-приймання передачі від 31.07.2003, не узгоджується та суперечить зазначеному листу/інструкції Міністерства фінансів України від 12.04.2006;
- судами не надано критичної оцінки діям Міністерства фінансів України, яке не виконало вимог ухвали господарського суду від 12.02.2018 у цій справі про витребування доказів;
- з`ясувавши присудження до стягнення судовим рішенням від 31.10.2012 у справі № 5011-12/9747-2012 заборгованості у розмірі 996 733 645,64 грн, тобто більше, ніж вказано в Акті передачі-приймання від 31.07.2003 (623 238,7 тис. грн), апеляційний господарський суд не зазначив мотивів відхилення аргументів Боржника по суті, не надав правової оцінки прийняттю Боржником заборгованості, яка чітко визначена у вказаному Акті в гривнях (без еквівалента в доларах США), а також оцінки щодо збільшення заборгованості та її обліку у валюті, ураховуючи, що Боржником прийняття заборгованості у доларах США не здійснювалось;
- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що заборгованість за період з 01.01.2003 по 01.09.2012 становить 69 473 400,21 доларів США                      (548 839 861,67 *7,9 = 69 473 400,21), більш того згідно матеріалів справи заявлені вимоги податкового органу за період з 01.01.2003 по 01.03.2015 становлять 67 425 527,61 доларів США. Відтак, розрахунок заборгованості згідно курсу долару до української гривні в різні періоди (у 2012 та 2015 роки), ніяким чином не пояснює різницю між сумами заборгованості у вказаних періодах;
- судами не здійснено розмежування кредиторської заборгованості за періодами з 01.01.2003 по 01.09.2012, який підтверджений рішенням суду, що набрало законної сили, та з 02.09.2012 по 25.03.2015, який фактично не був досліджений;
- судами не враховано, що починаючи з 23.09.2021 ГУ ДПС у м. Києві як відокремленим підрозділом ДПС подавалися клопотання про заміну сторони у справі, які не були розглянуті судом першої інстанції, натомість заміна кредитора з ГУ ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 39439980) на ГУ ДПС у м. Києві як відокремлений підрозділ ДПС (ідентифікаційний код 44116011) відбулася під час апеляційного провадження. Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції не міг брати до уваги докази та клопотання ГУ ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС при розгляді кредиторських вимог, оскільки останній не був учасником справи, тим більше визнавати кредитором юридичну особу, яка не має відношення до справи.
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Позиція Банку
Банк подав відзив, у якому просить оскаржувані судові рішення в частині визнання грошових вимог Банку до Боржника залишити без змін, а касаційну скаргу в цій частині - залишити без задоволення. 
За змістом поданого відзиву стверджує, що судові рішення в частині розгляду та визнання грошових вимог Банку є обґрунтованими, законними та вмотивованими.
Позиція податкового органу
ГУ ДПС у м. Києві як відокремлений підрозділ ДПС подало відзив, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги повністю, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
У поданому відзиві податковий орган акцентує увагу на тому, що ним заявлено розмір заборгованості виключно на підставі інформації, що надходить від територіальних органів Державної казначейської служби. При цьому на дату звернення до господарського суду із заявою з кредиторськими вимогами у цій справі борг Підприємства перед державним бюджетом за бюджетною позичкою у сумі 161 800 036,09 грн не змінився, натомість збільшився борг за кредитом, наданим державою або під державні гарантії, до 1 871 943 014,10 грн у зв`язку зі зміною валютного курсу, а також збільшився борг зі сплати пені за таким кредитом до 287 767 768,27 грн, з огляду на її нарахування за кожен день прострочення сплати заборгованості.
Позиція розпорядника майна Боржника
Розпорядник майна Підприємства арбітражний керуючий Куліченко М.В. подав відзив, у якому просить задовольнити касаційну скаргу частково, скасувати оскаржувані судові рішення у частині визнання кредитором ГУ ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС та направити справу у скасованій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, а в частині визнання кредитором Банку - залишити оскаржувані ухвалу та постанову без змін.
Доводи розпорядника майна узгоджуються з мотивами скаржника та зводяться до неповноти оцінки судами попередніх інстанцій доказів та встановлення обставин справи, а також необґрунтованого розгляду та задоволення вимог територіального податкового органу, який на час постановляння оскаржуваної ухвали не був учасником провадження у цій справі, що є підставою для скасування такого судового рішення відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України. При цьому процесуальне правонаступництво було здійснено уже на стадії апеляційного провадження.
Касаційне провадження
10.01.2024 до касаційного суду надійшла касаційна скарга Боржника.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/25640/14 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Картере В.І., Жуков С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2024.
Верховний Суд ухвалою від 29.01.2024 залишив касаційну скаргу Боржника без руху, надав скаржнику строк для усунення недоліків.
На виконання вимог зазначеної ухвали до касаційного суду 19.02.2024 надійшла заява скаржника про усунення недоліків касаційної скарги.
06.03.2024 Верховний Суд постановив ухвалу, якою, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Боржника на ухвалу попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі №910/25640/14, призначив її до розгляду на 27.03.2024 о 11:45 год.
Верховний Суд ухвалою від 27.03.2024 оголосив перерву у судовому засіданні у справі до 03.04.2024 о 11:30 год.
У судовому засіданні 03.04.2024 взяли участь розпорядник майна Боржника та представники Фонду державного майна України, Підприємства, ГУ ДПС у м. Києві та Банку, які надали пояснення щодо суті вимог та доводів касаційної скарги. Інші учасники справи (Міністерство фінансів України та Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві) явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.
Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників судового процесу чи їх повноважних представників.
Установлені судами фактичні обставини справи
Щодо кредиторських вимог Банку
З поданої Банком заяви з кредиторськими вимогами до Боржника суди встановили, що відповідно до Агентської угоди від 19.09.1996 між КМУ, представленим Міністерством фінансів України, та Банком, останній є фінансовим агентом КМУ щодо залучення та обслуговування залучених державою або під державні гарантії кредитів, який веде облік заборгованості по Зовнішніх і Внутрішніх кредитах у розрізі країн-кредиторів, Позичальників і валют.
У 1993, 1994, 1996 роках Міністерством сільського господарства і продовольства України за програмою Міністерства сільського господарства США PL - 480 (далі - Програма PL - 480) були отримані товарні кредити на загальну суму 59,496 млн. доларів США та надані Головному управлінню по хлібопродуктах, Головному управлінню комбікормової промисловості Міністерства сільського господарства і продовольства та Державній акціонерній компанії "Хліб України" (далі - Компанія).
Відповідно до пункту 2 постанови КМУ від 22.08.1996 №1000 "Про утворення Державної акціонерної компанії "Хліб України" Компанія є правонаступником прав і обов`язків Головного управління по хлібопродуктах та Головного управління комбікормової промисловості Міністерства сільського господарства і продовольства, які були позичальниками за кредитами 1993 та 1994 років.
Кредити надавались відповідно до таких кредитних угод:
- кредитної угоди №12/02-85 від 16.09.1993 (із змінами та доповненнями), укладеної між Банком та Головним управлінням по хлібопродуктах (Позичальником), правонаступником якого є Компанія;
-  кредитної угоди №12/03-98 від 16.09.1994 (із змінами та доповненнями) та кредитної угоди №01/03-99 від 04.10.1994, укладених між Банком та Головним управлінням комбікормової промисловості (Позичальником), правонаступником якого є Компанія;
- кредитної угоди №07/05-132 від 13.08.1997, укладеної між Банком та Компанією.
Згідно із положеннями Кредитних угод, Позичальник зобов`язався сплачувати на користь Банку комісійну винагороду за обслуговування кредиту.
Відповідно до постанови КМУ від 15.05.2003 № 690 "Про утворення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" було утворено Підприємство шляхом виділення із складу Компанії філії "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" та віднесення його до сфери управління Міністерства аграрної політики.
На виконання пункту 3 Постанови № 690 Компанії було доручено, зокрема, забезпечити передачу Агентству не погашених перед державним бюджетом та Банком зобов`язань за кредитами, отриманими під державну гарантію в рамках Програми PL - 480.
Судами з`ясовано, що на виконання Постанови № 690 31.07.2003 між Компанією та Боржником були підписані розподільчий баланс Компанії та Підприємства станом на 31.07.2003, а також акт передачі-приймання кредиторської заборгованості до розподільчого балансу між Компанією та Підприємством на виконання постанови №690.
Відповідно до листа Міністерства фінансів України від 12.04.2006 №31-23040-03-16/7436 Банком здійснено відображення в обліку переведення заборгованості Компанії на Боржника згідно з Актом передачі - приймання кредиторської заборгованості до розподільчого балансу між Компанією та Підприємством.
Станом на 24.03.2015 за даними обліку Банку прострочена заборгованість Боржника за комісійною винагородою Банку за кредитною Програмою PL - 480 становить 2 460 115,92 доларів США (з них: за Кредитною угодою №12/02-85 - 917 236,25 доларів США; за Кредитними угодами №12/03-98 та №01/03-99 - 1 190 509,20 доларів США; за Кредитною угодою №07/05-132 - 352 370,47 доларів США), що в гривневому еквіваленті станом на дату подання заяви з грошовими вимогами становить 51 777 5 67,75 грн.
Згідно матеріалів справи вимоги Банку визнані розпорядником майна в повному обсязі та включені до реєстру вимог кредиторів Боржника на суму 1 218,00 грн до першої черги, на суму 51 777 567,75 грн до четвертої черги.
Щодо кредиторських вимог податкового органу
ДПІ у Печерському районі м. Києва подала до господарського суду заяву з кредиторськими вимогами до Боржника на загальну суму                                        2 321 510 818,46 грн.  
З поданої заяви суди встановили, що з метою забезпечення виконання вимог статті 17 Бюджетного кодексу КМУ 02.03.2011 прийнято Постанову № 174 "Питання обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками / фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993 - 1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості" (далі - Постанова КМУ № 174), якою затверджено Порядок обліку зазначеної заборгованості.
Згідно вимог пункту 15 вказаного Порядку до ГУ ДПС у м. Києві надійшли відповідні подання від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, згідно з якими за Підприємством обліковується прострочена заборгованість у загальному розмірі 2 321 510 818,46 грн, а саме:
- сплата основного боргу у сумі 161 800 036,09 грн за бюджетною позичкою, наданою на закупівлю сільськогосподарської продукції за державним замовленням/контрактом згідно з постановою КМУ від 15.05.2003 № 690, заборгованість передана від Компанії згідно Акту передачі - приймання заборгованості від 02.09.2003 № 5;
- сплата основного боргу у сумі 1 871 943 014,10 грн за кредитом, наданим державою або під державні гарантії (Протокол № 5 від 02.09.2003), у тому числі: Підприємству (взаємозалік); Підприємству (Головкомбікорм) (lim 94); Підприємству (Головхлібопродукти) (lim 93); Підприємству (Хліб України) (lim 96);
- сплата пені у сумі 287 767 768,27 грн за кредитом, наданим державою або під державні гарантії.
Позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) не поширюється.
Розпорядником та утримувачем інформації щодо заборгованості по Підприємству є Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідно до Постанови КМУ від 02.03.2011 № 174.
Органи ДПС забезпечують стягнення простроченої заборгованості виключно на підставі інформації, що надходить від територіальних органів Державної казначейської служби.
Вимоги податкового органу визнані розпорядником майна частково та включені до реєстру вимог кредиторів Боржника на суму 1 742 254 403,27 грн до четвертої черги та на суму 287 767 768,27 грн до шостої черги.
У свою чергу суд апеляційної інстанції з матеріалів справи встановив, що заявлені вимоги податкового органу становлять 2 321 510 818,46 грн, з яких: 
- прострочена заборгованість за кредитами, залученими державою або під державні гарантії станом на 01.03.2015 складає 67 425 527,61 доларів США, що заявлена з еквівалентом у гривні у розмірі 1 871 943 014,10 грн; 
- нарахована на прострочену заборгованість перед державним бюджетом пеня у розмірі 287 767 768,27 грн (не є спірною); 
- прострочена заборгованість перед державним бюджетом за бюджетними позичками у розмірі 161 800 036,09 грн (не є спірною).
Апеляційним судом з`ясовано, що Боржник в обґрунтуваннях власних доводів щодо часткового визнання заявлених вимог податкового органу посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2012 у справі №5011-12/9747-2012, яким стягнуто в дохід держави з Підприємства 64 380,00 грн судового збору та суму заборгованості у розмірі 996 733 645,64 грн, що складається з 548 839 861,67 грн заборгованості за кредитом, наданим в іноземній валюті, нарахованої на прострочену заборгованість перед державним бюджетом за іноземними кредитами пені у розмірі 286 287 830,70 грн, з простроченої заборгованості перед державним бюджетом за бюджетними позичками у сумі 161 800 036,09 грн.
При розгляді справи № 5011-12/9747-2012 у рішенні від 31.10.2012 судом встановлено такі обставини:
- у 1993, 1994, 1996 роках Міністерством сільського господарства і продовольства України за Програмою PL - 480 під гарантії Уряду України були отримані товарні кредити на загальну суму 59,496 млн. дол. США;
- за кредитною угодою № 12/02-35 від 16.09.1993, укладеної між Банком, який діяв від імені КМУ (Кредитор) та Головним управлінням по хлібопродуктах Міністерства сільського господарства і продовольства України (Позичальник), Кредитор надає Позичальнику в розмірі 119 306430,12 доларів США для фінансування контрактів на закупівлю та транспортування фуражної кукурудзи; Позичальник повертає Кредит, сплачує відсотки комісії та відшкодовує інші витрати;
- за кредитними угодами № 12/03-98 від 16.04.1994 на суму 90 509 940 доларів США та № 01/03-99 від 04.10.1994 на суму 7 616 357,92 доларів США, укладеними між Банком, який діяв від імені КМУ (Кредитор) та Головним управлінням комбікормової промисловості Міністерства сільського господарства і продовольства України (Позичальник), Кредитор надає Позичальнику кредит для фінансування контрактів на закупівлю та транспортування соєвого шроту; Позичальник повертає Кредит, сплачує відсотки комісії та відшкодовує інші витрати;
- відповідно до Постанови КМУ від 22.08.1996 №1000 Компанія є правонаступником прав і обов`язків Головного управління по хлібопродуктах та Головного управління комбікормової промисловості Міністерства сільського господарства і продовольства;
- 13.08.1997 між Банком, який діяв за дорученням КМУ (Кредитор), та Компанією (Позичальник) укладено кредитну угоду №07/05-132, відповідно до якої Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 20,0 млн. доларів США для фінансування контрактів на закупівлю та транспортування соєвого шроту в Україну, за рахунок Зовнішнього кредиту, терміном на 25 років. Позичальник повертає Кредит, сплачує відсотки комісії та відшкодовує інші витрати, пов`язані з обслуговуванням Кредиту, на умовах, викладених в Кредитній угоді. Забезпечення виконання зобов`язань по Кредитній угоді, а також відшкодування збитків державному бюджету у зв`язку з невиконанням Позичальником своїх зобов`язань по Кредитній угоді, є майно підприємств- одержувачів соєвого шроту, надане в заставу згідно з договорами застави, які не менш ніж 130 відсотків повинні були покривати зобов`язання Позичальника;
- на підставі протоколу від 26.11.1998, укладеного між АХК "Укрнафтопродукт" та Компанією, було переоформлено заборгованість перед бюджетом з АЗЖ "Укрнафтопродукт" на Компанію в розмірі 8 902 830,46 доларів США; на підставі протоколу від 04.02.1999 "Про переоформлення заборгованості перед державним бюджетом по розрахунках, проведених 1996-1997р.р. з корпорацією "Украгропромбіржа" було переоформлено заборгованість з корпорації "Украгропромбіржа" на Компанію в розмірі 11 013 263,30 доларів США;
- КМУ 15.05.2003 прийняв постанову №690 "Про утворення Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", якою створено нову юридичну особу шляхом виділення із складу Компанії філії "Агентство з реструктуризації підприємств агропромислового комплексу" та віднесено її до сфери управління Міністерства аграрної політики України;
- на виконання пункту 3 зазначеної постанови Компанія за розподільчим балансом між нею та Агентством станом на 31.07.2003, погодженим рішенням Урядової комісії з реструктуризації Компанії (протокол № 4 без дати), та відповідно до Акту передачі-приймання кредиторської заборгованості до розподільчого балансу між Компанією та Агентством, який також погоджений Урядовою комісією з реструктуризації Компанії (протокол № 5 від 02.09.2003 року) передало, а Агентство відповідно прийняло кредиторську заборгованість, в тому числі і заборгованість за кредитами, наданими в рамках Програми PL-480 (ліміт 1993року, 1994 року та 1996 року);
- відповідач (Підприємство) не виконав взяті на себе зобов`язання відповідно за фінансовими допомогами щодо повернення бюджетної позички та відсотків за користування нею що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 996 733 645,64 грн;
- Міністерством фінансів України на день винесення рішення надано інформаційну довідку щодо стану простроченої заборгованості Підприємства перед Державним бюджетом за період з 01.01.2003 по 01.09.2012, розмір заборгованості становить 548 839 861,67 грн.
Під час судового провадження у справі №5011-12/9747-2012 встановлено, що відповідно до Постанови КМУ №174 облік заборгованості, в тому числі простроченої, за кредитами ведеться Мінфіном та банком-агентом у валюті кредиту, в якій вони надані. Таким чином, сума заборгованості перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії (яка є спірною) у розмірі 548 839 861,67 грн складена відповідно до інформаційної довідки щодо стану простроченої заборгованості Підприємства перед Державним бюджетом, яка надана у день винесення відповідного судового рішення станом на 31.10.2012.
Апеляційним судом з`ясовано, що відповідно до інформації з офіційного сайту Національного банку України (далі - НБУ) станом на 31.10.2012 курс долара до української гривні складав 799,3000 грн за 100 доларів США., що пояснює різницю між сумою заборгованості у 2012 році та заявленим розміром кредиторської заборгованості податкового органу у 2015 році.
Апеляційним судом також встановлено, що відповідно до заяви податкового органу про визнання кредиторських вимог розрахунок спірної заборгованості у розмірі 67 425 527,61 доларів США, визначений за еквівалентом у гривні по курсу НБУ станом на 01.03.2015 у сумі 1    871 943 014,10 грн, що суперечить вимогам абзацу другого статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).
Судом апеляційної інстанції з`ясовано та підтверджується матеріалами справи, що заява податкового органу складена та датована 23.04.2015.
Відповідно до інформації з офіційного сайту НБУ станом на 23.04.2015 курс долара США до української гривні становив 2254,2193 грн за 100 доларів США.
На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що еквівалент наявної заборгованості Підприємства, яка обліковується у доларах США та заявлена у розмірі 67 425 527,61 доларів США, на дату подання заяви про визнання кредиторських вимог податкового органу станом на 23.04.2015 складає 1 519 919 256,51 грн. 
Боржник обґрунтовуючи свої заперечення посилався на той факт, що розмір прийнятої ним заборгованості чітко визначений у відповідному Акті від 31.07.2003, відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 623 238,7 грн і в разі збільшення розміру вказаної заборгованості він не зобов`язаний вчиняти дії щодо її погашення. 
Згідно Акту передачі-приймання від 31.07.2003 Боржником прийнято заборгованість в загальному розмірі 623 238,7 тис грн, зокрема кредиторська заборгованість перед державним бюджетом в розмірі 30 500,0 тис. грн; кредиторська заборгованість перед державним бюджетом та Банком за іноземним кредитом в розмірі 123 827,0 тис. грн; кредиторська заборгованість за бюджетними позичками в розмірі 161 800,0 тис. грн та кредиторська заборгованість перед державним бюджетом та Банком за кредитами, одержаними за програмою PL -480 в розмірі 307 111,5 тис. грн.
При цьому і в суді першої інстанції і під час апеляційного розгляду Боржник наголошував, що ним в повному обсязі визнається заборгованість присуджена до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2012 року у справі №5011-12/9747-2012.
З матеріалів справи судом апеляційної інстанції з`ясовано, що рішенням суду від 31.10.2012 у справі №5011-12/9747-2012 присуджено до стягнення заборгованість в розмірі 996 733 645,64 грн, зокрема з заборгованості за кредитом, наданим в іноземній валюті, у розмірі 548 839 861,67 грн та з простроченої заборгованості перед державним бюджетом за бюджетними позичками у розмірі 161 800 036,09 грн (548 839 861,67 грн+ 161 800 036,09 грн = 710 639 897,76 грн), що в будь-якому випадку є більше, ніж вказано в Акті передачі-приймання від 31.07.2003 (623 238,7 тис. грн.)
Апеляційним судом також встановлено, що розмір заборгованості, заявлений податковим органом як кредиторські вимоги до Боржника, порівняно з розміром вимог, що присуджені до стягнення згідно рішення суду від 31.10.2012 у справі №5011-12/9747-2012 та визнані Боржником, різниться у зв`язку зі зміною курсу валют в 2012 році - 799,3000 грн за 100 доларів США, в 2015 році - 2776,3120 грн за 100 доларів США.
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Предметом судового розгляду є заяви кредиторів (Банку та податкового органу) про визнання грошових вимог до Боржника у справі про його банкрутство.
З аналізу доводів касаційної скарги вбачається, що попри оскарження ухвали попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 в цілому (щодо розгляду грошових вимог обох кредиторів), скаржником наведено обґрунтування порушення судами попередніх інстанцій норм права виключно в частині вимог податкового органу. 
У зв`язку з цим та з урахуванням принципу диспозитивності, оскаржувані судові рішення в частині розгляду та визнання грошових вимог Банку касаційному перегляду Верховним Судом не підлягають.
Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.
Разом з тим 21.10.2019 введено в дію КУзПБ, який в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.
Відтак правове регулювання провадження у справах про банкрутство (за винятком зазначеного випадку) регламентовано КУзПБ, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство, норми яких є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.
Водночас Верховний Суд зауважує, що на дату звернення конкурсними кредиторами (зокрема й податковим органом) у цій справі із заявами про визнання грошових вимог до Боржника Закон про банкрутство був чинним, відтак господарському суду належало здійснювати перевірку відповідності таких заяв вимогам цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону про банкрутство конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.
Абзацом третім частини другої статті 23 Закону про банкрутство унормовано, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Відповідно до частини другої статті 25 Закону про банкрутство у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі ті, щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за змістом частини третьої статті 23 Закону про банкрутство заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює правосуддя у справах про банкрутство (стаття 25 цього Закону). 
Отже, завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору.
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що податковий орган, звертаючись з грошовими вимогами до Підприємства, посилався на невиконання Боржником зобов`язань за бюджетними позичками/кредитом та нарахованою на їх суму пенею, що у загальному розмірі становить                         2 321 510 818,46 грн, з яких:
- 161 800 036,09 грн основний борг за бюджетною позичкою; 
- 1 871 943 014,10 грн - основний борг за кредитом, наданим державою або під державні гарантії;
- 287 767 768,27 грн пеня за кредитом, наданим державою або під державні гарантії.
За змістом ухвали попереднього засідання суду першої інстанції від 10.04.2023 вбачається, що рішення про визнання грошових вимог податкового органу до Боржника на заявлену суму 2 321 510 818,46 грн ґрунтується виключно на висновках суду про те, що облік простроченої заборгованості за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою та нарахованою на їх суму пенею врегульовано Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 174, тому розмір такої заборгованості правомірно визначено заявником на підставі інформації, що надходить від територіального органу Державної казначейської служби, який здійснює її облік у відповідності до вимог зазначеного Порядку.
Апеляційний суд, змінюючи зазначену ухвалу в частині розміру грошових вимог податкового органу, мотивував таке рішення помилковістю здійсненого кредитором розрахунку розміру заявлених вимог в іноземній валюті внаслідок урахування курсу валют на 01.03.2015, замість вірного курсу у відповідності до вимог абзацу третього частини другої статті 23 Закону про банкрутство, тобто встановленого на дату звернення із заявою - 23.04.2015.
Втім, колегія суддів Касаційного господарського суду не може погодитися із правомірністю таких висновків з підстав неповноти дослідження судами попередніх інстанцій доказів та встановлення обставин справи, неналежного юридичного обґрунтування своїх висновків та спростування доводів Боржника.
Так, порядок оцінки доказів господарським судом визначено статтею 86 ГПК України, з аналізу якої вбачається, що суд зобов`язаний надати оцінку кожному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням норм статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
У справі, що розглядається, попри заперечення Боржником розміру заявлених вимог податкового органу та наведення доводів про необхідність урахування за певний період розміру відповідної заборгованості, встановленої судовим рішенням від 31.10.2012 у справі № 5011-12/9747-2012, суди попередніх інстанції не надали належної оцінки цим аргументам, а фактично самоусунулися від їх дослідження, чим порушили наведені вище норми процесуального права.
Крім того, попередніми судовими інстанціями не надано правової оцінки Акта приймання-передачі від 31.07.2003 та листа/інструкції Міністерства фінансів України "щодо порядку переведення та визначення заборгованості" від 12.04.2006, не досліджено та не спростовано пов`язаних з цими доказами та стверджуваних Боржником обставин (зокрема щодо часткового прийняття заборгованості, яке, крім того, було здійснено у національній, а не іноземній валюті).
Таким чином, у порушення вимог статей 7, 86 ГПК України, статті 25 Закону про банкрутство суди належним чином на надали юридичної оцінки зазначених вище доказів та не здійснили правового аналізу заявлених податковим органом грошових вимог до боржника, зокрема характеру таких вимог (у контексті виникнення грошових зобов`язань у національній чи іноземній валюті). 
На переконання Верховного Суду, вагомість вказаного процесуального порушення пояснюється тим, що без належного з`ясування відповідних обставин, правової оцінки доводів Боржника та наведення в судовому рішенні мотивів щодо їх відхилення, висновки господарських судів про доведеність грошових вимог податкового органу у заявленому ним розмірі (навіть попри вірний висновок апеляційного суду про необхідність визначення розміру грошових зобов`язань в іноземній валюті за курсом, встановленим на дату звернення із заявою) не можуть вважатися обґрунтованими.
Як зазначено вище, впродовж усього розгляду справи Боржник доводив необхідність визначення розміру заявлених податковим органом вимог за грошовим зобов`язанням, що виникло в іноземній валюті, з урахуванням чинного рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2012 у справі №5011-12/9747-2012, яким підтверджено загальну суму заборгованості Боржника перед держбюджетом за період з 01.01.2003 по 01.09.2012 за іноземними кредитами у загальному розмірі 996 733 645,64 грн.
Такі ж аргументи покладені в основу касаційної скарги, за змістом якої Боржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, адже, всупереч вимог статей 75, 326 ГПК України, частини першої статті 129-1 Конституції України, судами порушено правило преюдиції та фактично здійснено перегляд судового рішення, яке набрало законної сили.
Судова колегія Верховного Суду вважає, що вказані доводи Боржника не є очевидно необґрунтованими, що вимагало від судів попередніх інстанцій їх повного дослідження та надання їм належної оцінки і відображення у судових рішеннях, чого зроблено не було.
Водночас, без здійснення судами належного дослідження та правового аналізу зазначених обставин, розгляд заявлених до боржника грошових вимог податкового органу у відповідності до вимог законодавства є неможливим.
Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції встановлені обставини того, що частина заявлених податковим органом вимог є простроченою заборгованістю за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, станом на 01.03.2015 складає                        67 425 527,61 доларів США, що заявлена з еквівалентом у гривні у розмірі             1 871 943 014,10 грн.
Верховний Суд зауважує, що чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, тому у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 та частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) належним виконанням зобов`язання позичальником є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (подібний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц).
У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц зазначила про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
При цьому кредитор, який сам визначив заборгованість в еквіваленті на національну валюту - гривню України, погодився із судовими рішеннями, якими таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Відтак, заявивши до стягнення в судовому порядку заборгованість за кредитним договором в гривневому еквіваленті та погодившись з судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, кредитор втратив право при зверненні в подальшому з грошовими вимогами до боржника у справі про його банкрутство (неплатоспроможність) визначити суму боргу з урахуванням курсової різниці (близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2023 у справі № 904/1693/22).
Натомість, якщо борг боржника виник на підставі кредитного договору, що визначений в іноземній валюті, в якій і був заявлений позивачем (кредитором) до стягнення у судовому порядку, але судовим рішенням за результатом розгляду такого спору сума боргу встановлена лише в національній валюті без зазначення його еквівалента в іноземній валюті, то це не свідчить, що відбулась трансформація грошового зобов`язання, визначеного у іноземній валюті, у зобов`язання у національній валюті, без урахування його фактичного розміру за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника (такого змісту висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 918/847/22).
Ураховуючи наведені правові висновки Верховного Суду (зроблені у подібних правовідносинах щодо розгляду грошових вимог кредитора до боржника у справі про банкрутство), судам попередніх інстанцій у цій справі належало з`ясувати питання того, у якій валюті (національній чи іноземній) заявлялись позовні вимоги податковим органом у справі №5011-12/9747-2012, у якій валюті стягнута заборгованість судовим рішенням у вказаній справі та чи звертався кредитор зі скаргами на таке рішення в частині стягнення з Боржника сум в гривневому еквіваленті.
Саме від з`ясування наведених обставин залежить необхідність (або її відсутність) урахування преюдиційних обставин (встановлених рішенням суду від 31.10.2012 у справі №5011-12/9747-2012) щодо розміру заборгованості Боржника перед держбюджетом за період з 01.01.2003 по 01.09.2012 та можливість надання належної оцінки правомірності нарахування курсової різниці між датою звернення до суду із позовною заявою та заявою про визнання грошових вимог до боржника, і, як наслідок, правомірність розгляду грошових вимог податкового органу до Боржника у цій справі.
Однак, зазначені вище обставини залишились поза увагою судів як першої, так і апеляційної інстанцій, які проігнорувавши пояснення Боржника у цій частині, застосували формальний підхід до розгляду заяви податкового органу та не забезпечили під час розгляду справи реальну реалізацію процесуальних прав сторін в оцінці доказів, що мають значення у справі, для прийняття законного рішення.
З огляду на обмеження, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувані судові рішення таким вимогам не відповідають, враховуючи неповноту дослідження та оцінки судами зібраних у справі доказів та обставин, що входять до предмета дослідження під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство.
Наведене свідчить про обґрунтованість доводів Боржника щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в цій частині, що призвело до неправильного застосування законодавства про банкрутство.
Принагідно Верховний Суд зауважує на обґрунтованості доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права також у частині розгляду та задоволення вимог податкового органу - ГУ ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу ДПС (ідентифікаційний код 44116011), який на час постановляння оскаржуваної ухвали не був учасником провадження у цій справі, адже подане ним клопотання про заміну сторони у справі не було розглянуте судом першої інстанції, натомість процесуальне правонаступництво кредитора відбулося лише під час апеляційного провадження. 
Такі процесуальні порушення є додатковим підтвердженням передчасності висновків попередніх судових інстанцій у частині розгляду та визнання грошових вимог податкового органу.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується з тими доводами скаржника, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Зважаючи на допущені судами порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі, неправильне застосування норм матеріального права, а також враховуючи обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги Боржника та скасування оскаржуваних судових рішень у частині розгляду та визнання грошових вимог податкового органу з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд (у відповідній частині) до суду першої інстанції. 
При новому розгляді справи суду першої інстанції слід врахувати викладене у цій постанові та наведені правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, за результатом чого, у залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Судові витрати
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду першої інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 (в частині розгляду грошових вимог Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби, та визнання його кредитором по відношенню до боржника) у справі № 910/25640/14 скасувати.
3. Справу № 910/25640/14 у скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                К. М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С. В. Жуков
                                                                                                    В. І. Картере