УХВАЛА

15 квітня 2024 року 
м. Київ
cправа №  905/1870/20 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду
Кондратової І.Д.,

розглянув касаційну скаргу Першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Донецької області
(суддя - Кротінова О.В.)
від 20.06.2023
та постанову Східного апеляційного господарського суду 
(головуючий суддя Стойка О.В., судді - Істоміна О.А., Попков Д.О.)
від 19.02.2024

за позовом Покровської окружної прокуратури Донецької області, м. Покровськ Донецької області, в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби України
до: 1) Відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини Покровської міської ради Донецької області;
2) Товариства з обмеженою відповідальністю Телевізійна компанія Орбіта
про визнання недійсним рішення тендерного комітету та укладеного на його підставі договору №15-2020 від 04.03.2020 на суму 250 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

1.          У жовтні 2020 року керівник Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Донецької області в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби України (далі - Держаудитслужба) з позовом до Відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини Покровської міської ради Донецької області (далі - Відділ культури) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телевізійна компанія "Орбіта" (далі - Товариство) про визнання недійсним рішення тендерного комітету та укладеного на його підставі договору № 15-2020 від 04.03.2020 на суму 250 000,00 грн.
2.          Позов обґрунтований тим, що Відділ культури в порушення статей 2, 35 Закону України "Про публічні закупівлі" провів переговорну процедуру закупівлі (№UA-2020-02-21-002278-b) без встановлених законом підстав, за результатами якої 04.03.2020 між Відділом культури та Товариством було укладено договір № 15-2020 про телевізійні послуги на суму 250 000, 00 грн.
3.          Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.
4.          Після нового розгляду справи рішенням Господарського суду Донецької області від 20.06.2023 у задоволенні позову відмовлено.
5.          Рішення суду мотивовано таким:
-    рішення Відділу культури щодо застосування переговорної процедури суперечить приписам статей 2, 35 Законом України "Про публічні закупівлі", оскільки відповідачами не доведено відсутність альтернативних постачальників;
-    прокурор не довів розмір неефективно використаних бюджетних коштів (Товариство надало послуги; заявники не посилалися на обставини невідповідності кількості, вартості або ж якості виконаних виконавцем робіт; надані послуги частково оплачені), а тому посилання прокуратури на завдання матеріальної шкоди у сумі 250 000, 00 грн є необґрунтованими;
-      оспорюваний договір не є нікчемним з підстав, передбачених статтею 37 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи;
-    прокурор не заявляв вимог про відшкодування вартості в частині сплачених бюджетних коштів та не зазначав про необхідність відшкодування державі розміру понесених збитків, а також не довів наявності матеріального вираження порушених матеріальних інтересів держави, а тому обраний прокурором спосіб захисту за встановлених у справі обставин не є ефективним, оскільки не забезпечить реального захисту економічних інтересів держави, порушення яких обґрунтовано укладенням незаконного правочину та завданням шкоди місцевому бюджету у вигляді незаконних витрат;
- підлягає врахуванню висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, що у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
6.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Донецької області від 20.06.2023 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднесено на Відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини Покровської міської ради Донецької області.
7.          27.03.2024 до Верховного Суду від Прокуратури надійшла касаційна скарга, в якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
8.          09.04.2024 Товариство подало до Верховного Суду через систему "Електронний суд" заперечення проти відкриття касаційного провадження.
9.          В обґрунтування зазначає, що в порушення пунктів 2, 3, 5 частини другої статті 290 ГПК України в касаційній скарзі не зазначено про наявність або відсутність у Прокуратури електронного кабінету в підсистемі "Електронний Суд"; зазначено про наявність учасника справи "Східний офіс Держаудитслужби", тоді як вказаної юридичної особи з таким повним найменуванням не існує;  не зазначено застосування якої саме норми права стосується правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від якого вважає за необхідне відступити, натомість також відсутнє обґрунтування необхідності відступлення від цього висновку; міститься посилання на неповне дослідження доказів у відповідності до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України, проте не зазначено підставу касаційного оскарження, передбачену частиною другою статті 287 ГПК України; відсутні посилання на конкретну норму права щодо якої відсутній правовий висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України); Дії Прокуратури із ствердження наявності підстав касаційного оскарження згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України є суперечливою, конфліктує із твердженням про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України), тому є правові підстави відмовити у відкритті касаційного провадження.
10.          Верховний Суд перевірив матеріали касаційної скарги, заперечення проти відкриття касаційного провадження та дійшов висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без руху з огляду на таке. 
11.          Частиною першою статті 300 ГПК України передбачено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12.          Згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
13.          Так, відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
14.          У касаційній скарзі скаржник визначив, що підставами касаційного оскарження судових рішень є наявність випадків, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої статті 287 ГПК України. 
15.          В обґрунтування  скаржник зазначає, що вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм статей 15, 16, 203, 215 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, щодо ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки висновки, викладені у вищенаведеній постанові, та застосовані судом апеляційної інстанції, потребують перегляду, так як існує виключна правова проблема, яка полягає у різному підході судів щодо застосування зазначених норм права.
16.          У разі оскарження судових рішень на підставі пункту 2 частини другої  статті 287 ГПК України скаржник має вмотивовано обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права саме  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
17.          Водночас, у касаційній скарзі скаржник зазначає, що оскільки правовідносини у зазначених прокурором у касаційній скарзі справах та у справі № 905/1870/20 не є подібними, позаяк вищезазначені постанови прийняті за іншого суб`єктного складу учасників судового процесу, інших підстав позову, інших фактичних обставин та зібраних у справах доказів, а в окремих зазначених справах також і предметів позову, іншого матеріально-правового регулювання відповідних правовідносин, тобто у цій справі та зазначених справах суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, що свідчить про неподібність правовідносин у них, тому відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження у цій справі є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
18.          У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах, у який саме спосіб суду необхідно сформувати єдину практику застосування цих норм.
19.          У цьому випадку Верховний Суд зауважує, що визначені скаржником підстави касаційного оскарження, а саме пункти 2 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, суперечать одна одній, оскільки визначаючи пункт 2 частини другої цієї статті скаржник стверджує про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 15, 16, 203, 215 ЦК України  у подібних правовідносинах, тоді як обґрунтовуючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цих же норм права скаржник зазнає, що зазначені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду є неподібними до справи, яка переглядається.
20.          Таким чином скаржнику необхідно визначитися в цій частині щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, як того вимагає частина друга статті 287 ГПК України та пункт 5 частини другої статті 290 ГПК України, навести вмотивоване обґрунтування щодо підстав для відступу у цій справі від зазначених висновків, визначитися з подібністю чи неподібністю даних правовідносин та/або уточнити підставу/підстави касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 287 ГПК України, зазначивши конкретно норми права, які неправильно застосовані судами першої та апеляційної інстанції та навести відповідне їх обґрунтування.
21.          Скаржник у касаційній скарзі також посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права  (статей 13, 79, 86, частини п`ятої статті 236ГПК України), щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду справи, проте в цій частині взагалі не визначає підставу касаційного оскарження судових рішень та не вказує чітко, які саме докази не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.
22.          Верховний Суд звертає увагу, що у разі оскарження судового рішення з підстав не дослідження доказів у справі, то підставою касаційного оскарження судового рішення є пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України. У такому разі касаційна скарга має містити зазначення, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення, а також обґрунтування як це порушення унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Аргументи щодо не дослідження судами доказів у справі мають узгоджуватися з межами розгляду справи судом касаційної інстанції, що визначені у статті 300 ГПК України.
23.          Правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги. 
24.          Крім того, відповідно до пункту 3 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).
25.          Верховний Суд зазначає, що всупереч зазначеним нормам права, у поданій касаційній скарзі не зазначено повного найменування позивача - Східний офіс Державної аудиторської служби України.
26.          Наведені недоліки щодо змісту касаційної скарги є підставою для залишення її без руху, із наданням скаржникові строку на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.
27.          Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
28.          Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 234, 288, 298, пункту 5 частини другої статті 290, частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.          Касаційну скаргу Першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Донецької області від 20.06.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі № 914/993/21 залишити без руху.

2.          Встановити скаржнику строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків касаційної скарги таким способом:
-          привести касаційну скаргу у відповідність до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції, з урахуванням недоліків, визначених у пунктах 14-20, 21-23 цієї ухвали;
-          уточнена касаційна скарга повинна містити відомості про наявність  електронного кабінету юридичної особи, а також повне найменування всіх учасників справи;
-          уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання приписів цієї ухвали, надіслати іншим учасникам справи, надавши суду докази з урахуванням положень статті 42 ГПК України.

3.          Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали,  касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                І. Кондратова