ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/10186/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Жайворонок Т.Є., Малашенкової Т.М.,

розглянув у порядку письмового провадження
касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»   
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 (суддя                        Борисенко І.І.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 (головуючий суддя: Шаптала Є.Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.), 
ухвалені за результатом розгляду скарги приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»   
на дії  Заступника начальника відділу  Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни
зі справи № 910/10186/15
за позовом приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»  (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот», скаржник, стягувач)
до  акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», боржник)
про визнання недійсним правочину.

ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для визнання дій Заступника начальника відділу  Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни протиправними.
1.    ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог та скарги на дії державної виконавчої служби
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №    910/10186/15    позов ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» задоволено повністю. Визнано недійсним правочин про відбір в односторонньому порядку публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» природного газу ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» в обсязі 132 527,147 тис.куб.м, оформлений актом приймання-передачі природного газу при відборі з ПСГ        № 163/02-14 від 25.12.2014. Зобов`язано публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» поновити в обліку в підземному сховищі газу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» природний газ ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» в об`ємі 132 527,147 тис.куб.м, про відбір якого було складено акт приймання-передачі природного газу при відборі з ПСГ № 163/02-14 від 25.12.2014. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» судовий збір у розмірі 2 436,00 грн.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі                         №    910/10186/15    залишено без змін.
16.05.2016 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2015, яке залишене без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2016 р., яке набрало законної сили 06.04.2016 2015 у справі №    910/10186/15, видано накази.
12.10.2023 від ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» надійшла скарга на дії Заступника начальника відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни у виконавчому провадженні №51137955 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/10186/15, у якій стягувач просив суд:
- скасувати постанову Заступника начальника відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2023 року ВП №51137955 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 року №910/10186/15;
- зобов`язати Заступника начальника відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівну відновити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 року №910/10186/15.
Обґрунтовуючи вказану скаргу, стягувач зазначав про те, що:  06.10.2023 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №51137955, представнику скаржника стало відомо, що   Заступником начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов`ю Іванівною винесено постанову від 27.09.2023 про закінчення виконавчого провадження №51137955 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 №910/10186/15, оригінал виконавчого документа направлено до Господарського суду міста Києва;  державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних дій для забезпечення виконання боржником рішення суду, а закінчення виконавчого провадження №51137955 з одночасним направленням оригіналу виконавчого документа до суду призводить до ситуації за якої рішення не буде виконане та призведе до порушення законних прав  стягувача; державний виконавець      зобов`язаний був звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, а не виносити постанову про закінчення виконавчого провадження; накладення штрафів і направлення (повідомлення)  правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення, а звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що він вжив усіх можливих заходів для виконання рішення.      
Боржник, в свою чергу, стверджував, що державним виконавцем вжито всіх необхідних заходів, у відповідності до вимог законодавства та в межах обов`язків покладених на нього, а відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключно право державного виконавця звернутися до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, а дане право не є обов`язком.
Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відзиві на скаргу також заперечував проти її задоволення вказавши, з посиланням на частину третю статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», що законодавцем передбачено виключно право державного виконавця звернутися суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, а не обов`язок, тоді як від стягувача чи боржника не надходило будь-яких заяв щодо звернення державного виконавця до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 зі справи                                   № 910/10186/15 у задоволенні скарги ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» на дії Заступника начальника відділу Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни відмовлено.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано, зокрема, тим, що:  виконавцем вжито всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення відповідно до вимог   Закону України «Про виконавче провадження», а дії останнього жодним чином не порушують норми чинного законодавства. При цьому суд відхилив доводи стягувача про ненадання судом правової оцінки положенням статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки приписи частини першої вказаної норми передбачають, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, у той час як зазначена вище частина третя статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає відповідне право державного виконавця для звернення із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024  ухвалу суду першої інстанції від   12.12.2023 залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  стягувач просить суд касаційної інстанції скасувати судові акти попередніх інстанцій,  ухвалити нове рішення, яким скаргу ПрАТ «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» на дії  Заступника начальника відділу Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни задовольнити у повному обсязі.
2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування доводів касаційної скарги  стягувач  посилається, на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Так, скаржник зазначає, що:
- державним виконавцем не вчинено всіх необхідних дій для забезпечення виконання боржником рішення суду, а закінчення виконавчого провадження №51137955 з одночасним направленням оригіналу виконавчого документа до суду призводить до ситуації за якої рішення не буде виконане та призведе до порушення законних прав  стягувача; 
- державний виконавець  зобов`язаний був звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, а не виносити постанову про закінчення виконавчого провадження;
- суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку, що стаття 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачає «право», а не «обов`язок» державного виконавця звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення через не виконання протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідного рішення суду;
- не врахований висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.03.2018 у справі № 910/3972/16;
- судами не з`ясовано чи відповідають дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження приписам статей 10, 33 Закону України «Про виконавче провадження», статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
- відсутній висновок щодо співвідношення положень частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо тлумачення того чи є «правом» чи «обов`язком» державного виконавця звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення через не виконання протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідного рішення суду.
Доводи інших учасників справи
Від боржника надійшов відзив, в якому останній просить Суд залишити касаційну скаргу стягувача без задоволення, а оскаржувані ним судові рішення без змін.
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 13.05.2024 № 32.2-01/831 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/10186/15 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В.   
3.    ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги стягувача на дії Заступника начальника відділу Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни, та постанова апеляційної інстанції, якою вказана ухвала залишена без змін.
Скаржник вказує, що судами не з`ясовано чи відповідають дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження приписам статей 10, 33 Закону України «Про виконавче провадження», статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вважає, що державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, а не виносити постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому зазначає про неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2018 у справі                         № 910/3972/16, а також про відсутність висновку щодо співвідношення положень частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо тлумачення того чи є «правом» чи «обов`язком» державного виконавця звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення через не виконання протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідного рішення суду.
В контексті зазначених доводів Суд вважає вказати таке.
Згідно зі  статтею 124 Конституції України  та  статтею 326 Господарського процесуального кодексу України  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються в порядку, визначеному   Законом України «Про виконавче провадження».
Частиною першою статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно з пунктом 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон України «Про виконавче провадження»),    виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 зазначеного Закону).
Верховний Суд в контексті спірних правовідносин  вважає за необхідне вказати, що прояв принципу диспозитивності у виконавчому провадженні у випадках переходу виконавця від одного способу чи порядку примусового виконання рішення до іншого має обумовлюватися волевиявленням стягувача вираженим у формі заяви. Відповідне право слід розглядати як диспозитивне в контексті застосування статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, частина третьою вказаної норми встановлено право сторін виконавчого провадження, а також виконавця за заявою сторін звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.
Окремо слід вказати, що судами попередніх інстанцій в цій справі не встановлено реалізації скаржником такого права шляхом звернення до виконавця чи суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. 
Водночас спеціальні норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який регулює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:  державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Таким чином, за наявності відповідного суб`єктного складу виконавчого провадження, у випадках прямо передбачених вказаним законом державному виконавцю надається право самостійно звертатися до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення з власної ініціативи (без волевиявлення сторони виконавчого провадження).
Водночас норми вказаного Закону, зокрема, стаття 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на яку посилається скаржник, регулюють особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Так, стаття 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (Особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна) встановлює: 1.виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом; 2. у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Отже, відповідна норма підлягає застосуванню виключно у випадках, коли рішення суду зобов`язує вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Проте, зі змісту рішення  Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №    910/10186/1 вбачається, що ним зобов`язано публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», зокрема наступне: поновити в обліку в підземному сховищі газу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» природний газ приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» в об`ємі 132 527,147 тис.куб.м., про відбір якого було складено акт приймання-передачі природного газу при відборі з ПСГ №163/02-14 від 25.12.2014. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке Об`єднання Азот» судовий збір у розмірі 2 436 грн. 
Відповідно Суд відхиляє аргументи скаржника щодо застосування до спірних правовідносин приписів статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з огляду на те, що рішення суду у справі, яке підлягало виконанню, не є таким, що зобов`язує вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
При цьому до спірних правовідносин у цій справі слід застосовувати саме приписи статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», частина третя якої передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. 
Проте, судами попередніх інстанцій не встановлено обставин звернення стягувача із відповідною заявою.
З урахуванням наведеного, Суд вважає, що судами  попередніх судових інстанцій, під час розгляду скарги стягувача, не порушені норми матеріального та процесуального права та  правильно застосована статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає. 
Отже, в цій частині аргументи скаржника не знайшли свого підтвердження.
З урахуванням наведеного, суди попередніх судових інстанції дійшли заснованого на законі висновку про відсутність підстав вважати протиправними дії Заступника начальника відділу Печерської державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни при винесенні оскаржуваної постанови та, відповідно, підстав для її скасування, оскільки встановили, що виконавцем вжито всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а дії останнього жодним чином не порушують норми чинного законодавства.
Таким чином, аргументи скаржника про те, що виконавець не вжив всіх необхідних дій, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», не знайшли свого підтвердження. 
Посилання стягувача на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 910/3972/16 не приймаються Судом до уваги, оскільки, в зазначеній справі предметом спору були зобов`язання  відповідача- Міністерства економічного розвитку і торгівлі України повернути житлове приміщення (отже, стосувалися зобов`язань щодо майна, боржником за якими є державний орган), сторонами вказаних спірних правовідносин є Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління та Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, тобто на відповідні спірні правовідносини поширюється дія статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
З огляду на імперативні приписи статті 300 ГПК Верховний Суд не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні відповідної скарги на дії державного виконавця, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови скасування оскаржуваних судових рішень.    
З огляду на викладене, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Касаційна скарга приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати
Понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Ухвалу господарського суду міста Києва від 12.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 у справі                 № 910/10186/15 залишити без змін, а касаційну скаргу  приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     І.    Колос

Суддя                                                                                                 Т. Жайворонок

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова