ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/9203/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Студенця В.І., 
за участю  секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
позивача -  Панов Д.І. (адвокат)
відповідача   -  Остапенко С.Л.(адвокат)
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 
за позовом акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго»
до  приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
про стягнення 185 687 770,53 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. До господарського суду міста Києва 15.09.2022 надійшла позовна заява акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» (далі - АТ «ДТЕК Дніпроенерго», позивач) до приватного акціонерного товариства «Національна Енергетична Компанія «Укренерго» (далі - ПАТ «НЕК «Укренерго», відповідач) про стягнення 291 129 911,50 грн.

1.2. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору про участь у балансуючому ринку від 27.05.2019 №0421-41013 позивачем надано відповідачу послуги з балансування за період січень-квітень, липень 2022 року, що підтверджується актами купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за вказаний період. За умовами договору остаточний розрахунок здійснюється протягом 7 робочих днів після підписання сторонами актів або з дати направлення його відповідачу (у випадку не підписання та/або ненаправлення акта та/або мотивованих зауважень до нього у п`ятиденний строк). 

1.3. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача 291  129 911,50 грн, з яких 245  638 850,90 грн основного боргу (130  937 717,53 грн за січень 2022 року, 96  999 615,49 грн за лютий 2022 року, 7 704 574,90 грн за березень 2022 року, 5  762 350,59 грн за квітень 2022 року, 4  234 592,40 грн за липень 2022 року), 4  275 865,47 грн пені, 37  464 021,06 грн інфляційних втрат та 3  751 174,07 грн 3% річних.

1.4. 15.11.2022 позивачем до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача           423  817 231,84 грн, з яких 378  326 171,24 грн основного боргу, 4 275 865,47 грн пені, 37  464 021,06 грн інфляційних втрат та 3  751 174,07 грн 3% річних.

1.5. Судом прийнято до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог.
1.6. 20.12.2022 у судовому засіданні позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині суми основного боргу, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 140   196 709,93 грн основного боргу, з яких 3   274 797,19 грн за квітень 2022 року, 4   234 592,40 грн за липень 2022 року, 2   924 118,35 грн за серпень 2022 року, 129   763 201,99 грн за вересень 2022 року. В іншій частині вимоги залишаються без змін.
1.7. Судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду міста Києва від 20.12.2022 (суддя Сівакова В.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «НЕК «Укренерго» на користь АТ «ДТЕК Дніпроенерго»               140   196 709 (сто сорок мільйонів сто дев`яносто шість тисяч сімсот дев`ять) грн 93 коп. боргу, 9 165 (дев`ять тисяч сто шістдесят п`ять) грн 64 коп. пені,    26 108 139 (двадцять шість мільйонів сто вісім тисяч сто тридцять дев`ять) грн 42 коп. інфляційних втрат, 3   084 062 (три мільйони вісімдесят чотири тисячі шістдесят дві) грн 90 коп. 3% річних, 370 318 (триста сімдесят триста вісімнадцять) грн 36 коп. судового збору.

В іншій частині в позові відмовлено повністю.

2.2. Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 31.01.2023 (суддя Сівакова В.В.) стягнуто з ПАТ «НЕК «Укренерго» на користь АТ «ДТЕК Дніпроенерго»  100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 (колегія суддів: Скрипка І.М., Тищенко А.І., Михальська Б.Ю.) рішення господарського суду міста Києва залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ПАТ «НЕК «Укренерго», не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у частині задоволених позовних вимог, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення господарського суду міста Києва від 20.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 скасувати в частині стягнення 140   196   709,93 основного боргу, 9   165, 64 пені, 3   084   062,90 3% річних, 26   108   139, 42 грн інфляційних втрат та 370   318,36 грн судового збору; ухвалити постанову, якою відмовити у частині задоволених позовних вимог позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Касаційна скарга відповідача, подана на підставі пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України. 

4.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, зокрема, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду:
- від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.41-7.42) ;
- скаржник також звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій допустили застосування концепції негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем, чим фактично відступили від правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 85), а також неодноразово викладеної, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункт 41);
- від 24.09.2019 у справі №910/5320/17, від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 14.08.2018 у справі №910/23369/17, від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

4.3. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження з посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених у пункті 86 постанови Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №910/6639/21, пункті 5.37 постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/6635/21, оскільки, на переконання скаржника, умовами договору про участь у балансуючому ринку не визначений розрахунком власними коштами ОСП та за приписами  статті 75 Закону № 2019-VIII встановлені виключні підстави, коли ОСП може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного  поточного рахунка - у разі системних обмежень.

4.4. Щодо обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування приписів п.7.2.1 та 1.11.8 Правил ринку щодо того, що направлення паперової копії рахунку-фактури на електронну скриньку АР є надсиланням ППБ платіжного документу.

4.5. Скаржник у своїй касаційній скарзі зазначає про те, що суди попередніх інстанцій:

1) неправильно застосували норми матеріального права , зокрема, не застосували частину четверту  статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», в результаті не врахували, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, необґрунтовано застосували статтю 625 ЦК України;

2) порушили норми процесуального права, а саме статті 86, 236, 238, 282 ГПК України.

5. Доводи інших учасників справи

5.1. Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6. Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, таке.

6.1. Згідно з частинами 1, 2      статті 52 Закону України «Про ринок електричної енергії»      адміністратор розрахунків забезпечує організацію роботи ринку електричної енергії відповідно до цього      Закону, правил ринку та кодексу комерційного обліку. Функції адміністратора розрахунків покладаються на оператора системи передачі.

6.2. Відповідно до      статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії»      учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються договори про участь у балансуючому ринку.

6.3. За змістом частини першої статті 68 Закону України «Про ринок електричної енергії»      в Україні функціонує єдиний балансуючий ринок. На балансуючому ринку оператором системи передачі здійснюються: 1) купівля та продаж електричної енергії для балансування обсягів попиту та пропозиції електричної енергії у межах поточної доби; 2) купівля та продаж електричної енергії з метою врегулювання небалансів електричної енергії сторін, відповідальних за баланс.

6.4. Частиною третьою       статті 68 Закону України «Про ринок електричної енергії»      визначено, що для надання послуг з балансування учасники ринку укладають з оператором системи передачі договір на основі типового договору про участь у балансуючому ринку. Постачальники послуг з балансування реєструються адміністратором розрахунків у порядку, визначеному правилами ринку. Типовий договір про участь у балансуючому ринку затверджується Регулятором.

6.5. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановою № 307 від 14.03.2018 затверджено Правила ринку (далі - Правила ринку).

6.6. Згідно з пунктами 4.3.1, 4.3.2 Правил ринку (в редакції чинній на момент виникнення договірних правовідносин) для надання послуг з балансування учасник ринку повинен подати ОСП офіційну заяву щодо приєднання до договору про надання послуг з балансування, типова форма якого є додаток 7 до цих Правил та включення до реєстру ПДП (далі - заява). Форма заяви оприлюднюється ОСП на своєму офіційному веб-сайті.

6.7. ОСП розглядає таку заяву та не пізніше ніж через 5 робочих днів з моменту отримання заяви, інформує заявника щодо повноти та коректності надання інформації. У випадку надання неповної та/або недостовірної інформації ОСП повідомляє про це учасника ринку, який у свою чергу повинен надати необхідну інформацію протягом 2 тижнів з моменту отримання повідомлення. Якщо учасник ринку не надав необхідну інформацію протягом цього строку, заява не розглядається.

6.8. Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (яке змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго») у повідомленні № 01/18994 від 27.05.2019 поставило до відома Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Дніпроенерго» про приєднання останнього (акцептування пропозиції) до умов договору про участь у балансуючому ринку та долучення до реєстру постачальників послуг з балансування (ідентифікатор договору - № 0421-41013, дата акцептування - 27.05.2019).

6.9. Також у вказаному повідомленні зазначено, що договір є публічним, укладається сторонами з урахуванням      статті 634 Цивільного кодексу України      та розміщений на офіційному сайті Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

6.10. Отже, відповідачем приєднано позивача до умов договору про участь у балансуючому ринку та долучено до реєстру постачальників послуг з балансування (ідентифікатор договору - № 0421-04013, дата акцептування - 27.05.2019).

6.11. Відповідно до пункту 1.2 договору за цим договором ППБ (постачальник послуг балансування, позивач) зобов`язується надавати балансуючу електричну енергію на завантаження або розвантаження для здійснення ОСП (оператор системи передач, відповідач) балансування об`єднаної енергетичної системи   України. ОСП зобов`язується продавати балансуючу електричну енергію ППБ або купувати балансуючу електричну енергію у ППБ та отримувати оплату за продану ППБ балансуючу електричну енергію або сплачувати кошти за куплену балансуючу електричну енергію у ППБ відповідно до умов цього договору та Правил ринку.

6.12. Згідно з пунктом 1.3 договору надання ППБ ОСП заяви-приєднання в цілому до цього договору (далі - заява-приєднання), що є додатком 1 до цього договору, є погодженням пропозиції на приєднання до цього договору, а також зобов`язанням щодо виконання Правил ринку. Заява-приєднання надається з відкладальною обставиною, якою є реєстрація ППБ ОСП.

6.13. Судами попередніх інстанцій зазначено про те, що з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у період з січень-квітень, липень-вересень 2022 року поставлено, а відповідачем отримано балансуючу електричну енергію, що підтверджується підписаними сторонами актами купівлі-продажу балансуючої електричної енергії:
від 31.01.2022 № БР/22/01-0421 на суму 143  257 352,15 грн,
від 28.02.2022 № БР/22/02-0421 на суму 109  544 226,18 грн,
від 31.03.2022 № БР/22/03-0421 на суму 24  284 705,13 грн,
від 30.04.2022 № БР/22/04-0421 на суму 15  753 216,02 грн,
від 31.07.2022 № БР/22/07-0421 на суму 5  039 054,87 грн,
від 31.08.2022 № БР/22/08-0421 на суму 3  582 332,83 грн,
від 30.09.2022 № БР/22/09-0421 на суму 129  783 520,74 грн.

6.14. Також судом встановлено, що:            
акт за січень 2022 року від 31.01.2022 складений та відповідно підписаний 31.01.2022, оскільки містить фізичні підписи представників сторін без зазначення дати фактичного їх підписання, відмінної від їх датування;
акт за лютий 2022 року від 28.02.2022 підписаний позивачем електронним підписом 18.05.2022;
акт за березень 2022 року від 31.03.2022 підписаний позивачем електронним підписом 18.05.2022;
акт за квітень 2022 року від 30.04.2022 підписаний позивачем електронним підписом 16.05.2022;
акт за липень 2022 року від 31.07.2022 підписаний позивачем електронним підписом 09.09.2022;
акт за серпень 2022 року від 31.08.2022 підписаний позивачем електронним підписом 14.09.2022;
акт за вересень 2022 року від 30.09.2022 підписаний позивачем електронним підписом 14.11.2022.

7. Касаційне провадження

7.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.08.2023: задоволено клопотання ПАТ «НЕК «Укренерго» про зупинення касаційного провадження у справі № 910/9203/22 за касаційною скаргою відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 до прийняття відповідного судового рішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 910/9216/22. При цьому, повний текст постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22 оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 08.12.2023.

7.2. Постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22 касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2023 у справі №910/9216/22 залишено без змін.

7.3. Постанова Верховного Суду, зокрема, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій встановили, а сторони спору не заперечували те, що на підставі укладеного Договору у період з лютого по липень 2022 року позивач поставляв, а відповідач отримував балансуючу електричну енергію, що підтверджується підписаними сторонами актами купівлі-продажу; факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати за Договором також підтверджується матеріалами справи; Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що порядок розрахунків, передбачений пунктом 4.3 Договору (на який посилається відповідач) застосовується при остаточному розрахунку, тобто у разі, невідповідності між сумами у виставлених згідно з Правилами ринку рахунках та вартістю фактично переданої електричної енергії за місяць, яку сторони підтверджують шляхом підписання відповідних актів. Натомість, суперечність між пунктами 4.2, 4.3 Типового договору про участь у балансуючому ринку (додаток 7 до Правил ринку) в редакції, що діяла до 07.05.2022, та пунктом 7.7.4 Правил ринку, відповідно до якого оплата платіжного документа з банківського рахунку АР на банківський рахунок учасника ринку здійснюється протягом чотирьох робочих днів з дати направлення рахунка, відсутня. Отже, внесення зазначених вище змін до Типового договору про участь у балансуючому ринку не змінює регулювання щодо строків оплати платіжного документа з банківського рахунку АР на банківський рахунок учасника ринку; відповідач, будучи одночасно АР та ОСП, перебуває в цілком різних самостійних статусах учасника ринку електричної енергії, має можливість не тільки отримувати рахунки та ознайомлюватись з їх змістом у момент виставлення таких рахунків у Системі, а й проводити розрахунки за ними.

7.4. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2023 клопотання АТ «ДТЕК Дніпроенерго» про поновлення касаційного провадження у справі № 910/9203/22 задоволено. Поновлено касаційне провадження у справі №   910/9203/22 за касаційною скаргою ПАТ «НЕК «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 й призначено її до розгляду в засіданні Касаційного господарського суду в межах розумного строку на 18 січня 2024 року.

7.5. Справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

8. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

8.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.2. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
9. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору своєчасно не сплатив вартість наданої балансуючої електричної енергії, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період квітень, липень-вересень 2022 року у розмірі 140   196 709,93 грн та за неналежне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 4  275 865,47 грн пені, 37  464 021,06 грн інфляційних втрат та 3 751 174,07 грн 3% річних.

9.2. Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України «Про ринок електричної енергії». 

9.3. Правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, Закони України «Про ринок електричної енергії», «Про альтернативні джерела енергії», «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про природні монополії», «Про захист економічної конкуренції», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про енергетичну ефективність», міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

9.4. За змістом частини першої статті 68 Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон, чинний на момент виникнення спірних правовідносин) в Україні функціонує єдиний балансуючий ринок.

9.5. На балансуючому ринку оператором системи передачі здійснюються:
1) купівля та продаж електричної енергії для балансування обсягів попиту та пропозиції електричної енергії у межах поточної доби;
2) купівля та продаж електричної енергії з метою врегулювання небалансів електричної енергії сторін, відповідальних за баланс.

9.6. Для надання послуг з балансування учасники ринку укладають з оператором системи передачі договір на основі типового договору про участь у балансуючому ринку.

9.7. Постачальники послуг з балансування реєструються адміністратором розрахунків у порядку, визначеному правилами ринку.

9.8. Типовий договір про участь у балансуючому ринку затверджується Регулятором.

9.9. Команда оператора системи передачі постачальнику послуг з балансування на збільшення (зменшення) навантаження для відповідного постачальника послуг з балансування є прийняттям (акцептом) його відповідної пропозиції (заявки) на балансуючому ринку оператором системи передачі, зміною його акцептованого добового графіка електричної енергії та визначає взаємні зобов`язання оператора системи передачі та постачальника послуг з балансування з купівлі-продажу відповідного обсягу електричної енергії на балансуючому ринку за ціною, визначеною відповідно до правил ринку.

9.10. За результатами роботи балансуючого ринку за відповідну добу на підставі даних оператора системи передачі та адміністратора комерційного обліку адміністратор розрахунків розраховує платежі оператора системи передачі та постачальників послуг з балансування за електричну енергію, ціни небалансу електричної енергії, а також обсяги небалансів електричної енергії учасників ринку і відповідні платежі за них та виставляє відповідні рахунки у порядку, визначеному правилами ринку.

9.11. Стаття 6 Закону передбачає, що державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать, зокрема, затвердження типових та примірних договорів, визначених цим Законом. Регулятор має право, серед іншого, видавати обов`язкові для виконання учасниками ринку рішення.

9.12. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі - Закон про НКРЕКП) Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема у сфері енергетики щодо діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії.

9.13. Згідно з абзацом третім частини п`ятої статті 14 Закону про НКРЕКП рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Рішення Регулятора підписуються Головою.

9.14. Правила ринку, як рішення Регулятора, є актом законодавства України, що входить в правову основу функціонування ринку електричної енергії визначає, зокрема, порядок реєстрації учасників ринку, порядок та вимоги до забезпечення виконання зобов`язань за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії, правила балансування, правила функціонування ринку допоміжних послуг, порядок проведення розрахунків на балансуючому ринку та ринку допоміжних послуг, порядок виставлення рахунків, порядок внесення змін до цих Правил, положення щодо функціонування ринку при виникненні надзвичайної ситуації в об`єднаній енергетичній системі України.

9.15. Учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються види договорів, серед яких, зокрема, договори про участь у балансуючому ринку (пункт 5 частини першої статті 4 Закони).

9.16. Типовий договір про участь у балансуючому ринку є додатком 7 до Правил ринку та НКРЕКП затвердила його одночасно з Правилами ринку.

9.17. Типовий договір про участь у балансуючому ринку, який є додатком 7 до Правил ринку, в які неодноразово вносились зміни (зокрема, згідно з Постановами НКРЕКП від 28.02.2020 №516, від 04.12.2020 №2328, від 15.02.2021 №234, від 06.05.2022 №458, від 29.11.2022 №1592), має у структурі, зокрема, главу 4 «Порядок розрахунків», яка складалася із семи підпунктів стосовно порядку розрахунків, але в яку вносились зміни, в тому числі і Постановою НКРЕКП від 06.05.2022 №458.

9.18. Типовий договір про участь у балансуючому ринку є додатком до Правил ринку, який затверджений постановою як формою рішення Регулятора, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, у сфері енергетики щодо діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії, та є обов`язковим для застосування учасниками ринку електричної енергії.

9.19. Відповідно до пункту 4.2.1 глави 4 розділу ІV Правил ринку для надання послуг з балансування учасник ринку повинен подати ОСП заяву щодо приєднання до договору про надання послуг з балансування, типова форма якого наведена в додатку 7 до цих Правил, та включення до Реєстру ППБ (далі - заява). Форма заяви оприлюднюється ОСП на власному офіційному вебсайті.

9.20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем приєднано позивача до умов договору про участь у балансуючому ринку та долучено до реєстру постачальників послуг з балансування (ідентифікатор договору - №  0421-04013, дата акцептування - 27.05.2019).

9.21. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, а відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

9.22. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

9.23. Судові рішення попередніх інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених  пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

9.24. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

9.25. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

9.26. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

9.27. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

9.28. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід, насамперед, визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

9.29. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

9.30. Спір у справі № 924/1473/15 пов`язаний був з порушенням цивільних прав держави на нерухоме майно - земельну ділянку іншою особою, і спрямований на відновлення самого права держави на це майно у спосіб, визначений позивачам. 
9.31. У касаційній скарзі скаржник також посилався на те, що суди попередніх інстанцій допустили застосування концепції негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем, чим фактично відступили від правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   129/1033/13-ц (пункт 85), а також неодноразово викладеної, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі №   917/1307/18 (пункт 41).
9.32. Верховний Суд звертає увагу на те, що у справі № 910/18036/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газ Інвест» до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про зобов`язання відповідача звільнити з-під арешту та закрити рахунки, визнання договору припиненим, позовні вимоги обґрунтовані тим, що в межах зведеного виконавчого провадження з примусового виконання наказів господарського суду Запорізької області від 23.09.2014 № 908/2716/13 та від 07.02.2014 №   908/2718/13 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника - товариства з обмеженою відповідальністю «Газ інвест», в подальшому державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №   45897906, яка входила до зведеного виконавчого провадження № 48466787, якою постановлено звільнити з-під арешту кошти товариства з обмеженою відповідальністю «Газ інвест», що містяться на рахунках у ПАТ  КБ «Приватбанк», проте відповідачем на час подання позову арешт з рахунків не знято, чим порушено вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність».
9.33. Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень на них, суди попередніх інстанцій виходили з того, що рахунки позивача закриті відповідачем 23.10.2017 та, прийнявши до уваги пункти 6.4 та 6.5 договору, дійшли висновку про те, що договір № zф1i8c банківського рахунку від 05.06.2008, укладений між ПАТ   КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газ інвест», є припиненим. Втім, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, звертаючись до категорії стандарту доказування, відзначив, що принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
9.34. У справі № 917/1307/18 спір стосується різного тлумачення сторонами спору дати укладення договору поставки сої, з яким безпосередньо пов`язаний момент виникнення зобов`язання щодо поставки товару. У даній справі Верховним Судом розтлумачено сутність принципу змагальності та неможливість застосування сторонами концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

9.35. Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, на яку також посилається скаржник в своїй касаційній скарзі, зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №   910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
9.36. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що правовідносини у справах №   910/18036/17, № 129/1033/13-ц та № 917/1307/18 та у даній справі №   910/18639/21 не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, а застосований принцип змагальності до відповідних правовідносин, пов`язується саме із встановленими судами фактичними обставинами та оцінкою доказів.

9.37. Крім того, у справах:
- №910/5320/17 розглядалися позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії - скасувати нараховані за січень і лютий 2017 року обсяги природного газу, у тому числі втрати та витрати загальною кількістю 10 461, 411 тис.м3, що не визнані позивачем, у зв`язку з тим, що донарахування обсягів спожитого та розподіленого природного газу здійснено відповідачем з порушенням положень Кодексу газорозподільних систем. Верховний Суд дійшов висновку, що за результатом розгляду спору має бути визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце;

- № 920/1771/14 Верховним Судом України переглядалася справа про визнання договору іпотеки недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.03.2008 позичальником і банком укладено кредитний договір N 114/08-РБФ, за умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію із загальним лімітом 4 500 000,00 грн., а 14.11.2011 між тими ж сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору, який викладено у новій редакції. У забезпечення всіх вимог банку, які випливають із зазначеного кредитного договору, між іпотекодержателем і іпотекодавцем 12.03.2008 укладено договір іпотеки N 96/08-ІФ без оформлення заставної, а 12.08.2011 між тими ж сторонами укладено договір про внесення змін до цього договору, який викладено у новій редакції;

- № 910/23369/17 розглядався спір про розірвання договору поруки. Позовна заява обґрунтовується істотним порушенням відповідачем умов договору поруки №4П15118И/П, яке полягає у ненаданні товариству належним чином завірених копій документів на підтвердження обов`язків товариства з обмеженою відповідальністю «Петройл» за кредитним договором від 17.12.2015 №4П15118И, внаслідок чого позивач значною мірою позбавлений того, на що розраховував під час укладення цього договору поруки, був змушений залучити кредитні кошти, зазнав збитків і втратив зацікавленість у подальшому виконанні договору;

- №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду розглядала справу про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018).

9.38. Колегія суддів зазначає, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах, які зазначено в касаційній скарзі, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст перелічених скаржником постанов не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах. 

9.39. Отже, з огляду на відмінні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій та інше нормативно-правове регулювання правовідносин, висновки, викладені у постановах Верховного Суду у вищезазначених справах, є такими, правовідносини в яких не є подібними по відношенню до справи, що переглядається.

9.40. Висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

9.41. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.42. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

9.43. Скаржник у касаційній скарзі також посилається на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України, викладеного у пункті 86 постанови від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21 та у пункті 5.37 постанови від 08.02.2022 у справі №  910/6635/21 у подібних правовідносинах.

9.44. Водночас Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані вказані доводи касаційної скарги, оскільки такі сумніви мають бути підтверджені та обґрунтовані, тому що, з урахуванням положень процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

9.45. Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

9.46. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 зі справи № 823/2042/16).

9.47. Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, а також не навів змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

9.48. Що ж стосується доводів касаційної скарги відповідача, обґрунтованих з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287  ГПК України, то Суд акцентує увагу на тому, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

9.49. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи у відповідній частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень і ухвалення нового рішення, про відмову у частині задоволених позовних вимог.

9.50. Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень попередніх інстанцій з такої підстави.

9.51. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.52. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

9.53. Судом касаційної інстанції відхиляються доводи скаржника через їх необґрунтованість щодо ухвалення судових рішень у цій справі з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

9.54. Суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

9.55. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

9.56. У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

9.57. Колегія суддів касаційної інстанції, з огляду на викладене, зазначає, що Судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9.58. Як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа «Рябих проти Росії», заява №   52854/99), існування яких скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

9.59. Відповідна практика Європейського суду з прав людини застосовується Касаційним господарським судом на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згідно з якою суди застосовують названу Конвенцію та відповідну практику як джерело права.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

10.1. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

10.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

10.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини другої статті 287 ГПК України, слід залишити без задоволення.

11. Судові витрати

11.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 у справі №   910/9203/22 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 у справі №  910/9203/22 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктами 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України,  залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 у справі №  910/9203/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                    В. Студенець