ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/401/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
прокуратури -   Зінкевич Ю.В.,
позивача - Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Рада, позивач) - не з`явився,
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Вольт Постач" (далі - ТОВ "Вольт Постач", відповідач, скаржник) - Машков К.Є. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "Вольт Постач"
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 (головуючий - суддя Чинчин О.В.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 (головуючий - суддя Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.) 

у справі №910/401/23
за позовом керівника Волочиської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Ради
до ТОВ "Вольт Постач",
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів у розмірі 170 656, 24 грн.

ВСТУП
Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними додаткових угод та стягнення з відповідача коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Прокурор звернувся до суду з позовом, який мотивовано наявністю підстав для визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення з відповідача коштів.

1.2. Правовою підставою позову визначено порушення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що полягає у недотриманні відповідачем вимог щодо внесення змін до вказаного Договору, а також збільшенні ціни за одиницю товару в межах визначеної законодавством 10 % межі за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку.

2.     Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023, позов задоволено. Визнано недійсними Додаткові угоди №1 від 16.02.2021, №2 від 01.03.2021, №3 від 30.04.2021 та №4 від 26.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020, укладені Війтовецькою селищною радою Хмельницького району Хмельницької області та ТОВ "Вольт Постач". Стягнуто з відповідача на користь Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області    грошові кошти у розмірі 170    656,24 грн. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Не погоджуючись з судовими рішеннями, ТОВ "Вольт Постач" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі №910/401/23, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (щодо можливості/ неможливості звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування та комунального закладу з вимогою про визнання укладеного правочину щодо публічних закупівель недійсним та стягнення коштів);

4.2.     з посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що вимушений звертатися до Суду щодо відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а саме викладеного у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №912/994/20, якою встановлено, що "...обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод)", тоді як вихід за межі позовних вимог судом є прямим порушенням процесуальних норм (частина п`ята статті 269 ГПК України), адже ні прокурор, ні позивач в доводах та аргументації не заявляли щодо обмеження збільшення ціни в межах 10% за весь період дії договору;

4.3. з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування та впливу регульованих тарифів, які встановлюються Регулятором на зміну ціни за договором, що призводить до помилкового тлумаченнями судами першої та другої інстанції особливостей зміни ціни за одиницю у випадку зміни відповідним нормативним актом регульованих тарифів, а також висновку Верховного Суду щодо зміни регульованого тарифу та покладення обов`язку щодо сплати відповідного тарифу на кінцевого споживача;

4.4. з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункти 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджено докази, обома інстанціями було проігноровано прохання скаржника дослідити належним чином надані докази, що прямо порушує право скаржника на неупередженість та безсторонність. Дії судів обох інстанцій призвели до неповного встановлення судом обставин справи та неповного дослідження доказів, що стало підставою для прийняття незаконного рішення.

5. Позиція інших учасників справи 
5.1.  У відзивах на касаційну скаргу Прокурор та Рада заперечують проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просять скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 

5.2. До Верховного Суду 09.10.2023 надійшли письмові пояснення ТОВ "Вольт Постач".

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Війтовецькою селищною радою Хмельницького району Хмельницької області (далі -  Споживач) та ТОВ "Вольт Постач" (далі - Постачальник) 29.12.2020 укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР, відповідно до умов якого Постачальник продає Споживачу з 01.01.2021 до 31.12.2021 товар "код ДК 021:2015 - 09310000-5 - Електрична енергія" (Електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. 

6.2. Згідно з пунктом 5.1. Договору ціна цього договору становить 2 195 320 грн в т.ч. ПДВ.

6.3. Ціна за одиницю товару визначається у додатку №1 до Договору "Комерційна пропозиція Постачальника" (пункт 5.2. Договору).

6.4. Згідно з пунктом 5.6. Договору на виконання пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" сторони домовились, що зміна ціни за одиницю Товару та встановлення щомісячної ціни поставки Товару здійснюється виходячи з коливання ціни на ринку Товару, в тому числі зміни середньозваженої ціни на ринку на добу на перед (РДН).

6.5. Зміна ціни за одиницю Товару відбувається з дотриманням формули, передбаченої п.5.5. Договору кожного разу не більше, ніж на 10% від діючої ціни за одиницю Товару. При цьому загальна ціна Договору не може бути збільшена. У разі зростання ціни за одиницю товару одночасно здійснюється зменшення кількості товару (пункт 5.6.1. Договору).

6.6. Відповідно до пункту 5.6.2. Договору ціна за одиницю Товару за відповідний розрахунковий період визначається у виставлених Постачальником рахунках та актах приймання-передачі Товару, наданих згідно з пунктом 5.13 цього Договору, виходячи з коливання ціни електричної енергії на ринку, та обраховується відповідно до пункту 5.5. цього Договору.

Збільшення ціни за одиницю товару допускається до 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Ціна закупівлі електроенергії в формулі ціноутворення нe може бути середньозваженої ціни РДН у місяці постачання.

6.7. Відповідно до пункту 5.8. Договору на виконання пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" Сторони домовились, що зміна умов цього Договору допускається у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, а саме, у випадку зміни регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП, що включені у вартість Товару з цим Договором.

6.8. У пункті 1.1. Додатку №1 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 визначено, що ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладення договору складає 2,84 грн кВт/год з ПДВ.

6.9. Додатковою угодою №1 від 16.02.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 у зв`язку із збільшенням тарифу на послуги з розподілу електричної енергії з 0,89057 грн до 1,12143 грн без ПІДВ/кВт*год (Постанова НКРЕКП №2381 від 09.12.2020), відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", Сторони домовилися внести зміни до пункту 1.1. Додатку №1 до Договору, та викласти наступним чином: " 1.1. Ціна (тариф) за 1 кВт/год. (Цфакт) на момент укладання Додаткової угоди №1 до Договору складає 3,12 грн. кВт/год з ПДВ. Сторони домовилися додати пункт 2.4. до Договору, та викласти його наступним чином: "п.2.4. Загальний обсяг споживання електричної енергії Замовником за цим Договором становить 703628,205128205 кВт. год. "

Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, при цьому Сторони дійшли згоди, що зменшення обсягів закупівлі з урахуванням збільшення вартості електричної енергії починає діяти 3 "01" січня 2021 року, і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині оплати - до повного взаєморозрахунку (пункт 3 Додаткової угоди №1).

6.10. Згідно з довідкою Торгово - промислової палати України №369/08.0-7.3 від 15.02.2021 року зміна середньозваженої ціни електричної енергії в торговій зоні ОЕС України на ринку «на добу наперед» (РДН ОЕС) за першу декаду лютого 2021 року порівняно з середньозваженою ціною за першу декаду січня 2021 року, у відсотковому вираженні, становила 47,8% (середньозважена ціна РДН ОЕС, 1 декада січня 2021 (01.01-10.01) - 1 149,41 грн/МВт.год; середньозважена ціна РДН ОЕС, 1 декада лютого 2021 (01.02-10.02) 1 698,79 грн/МВт. Год). Зміна середньозваженої ціни електричної енергії в торговій зоні ОЕС України на ринку «на добу наперед» (РДН ОС) за першу декаду лютого 2021 року порівняно з середньозваженою ціною за січень 2021 року, у відсотковому вираженні, становила: середньозважена ціна РДН ОЕС, січень 2021 - 1462,52 грн/МВт.год; середньозважена ціна РДН ОЕС, 1 декада лютого 2021 (01.02-10.02) - 1698,79 грн/МВт.год, зміна ціни - 116,15%.

6.11. Додатковою угодою №2 від 01.03.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 у зв`язку із збільшенням вартості електричної енергії, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", Сторони домовилися внести зміни в пункт 1.1. Додатку № 1 до Договору та викласти наступним чином: "1.1. Ціна (тариф) за 1 кВт/год. (Цфакт) на момент укладання Додаткової угоди №2до Договору складає 3,39 грн. кВт/год з ПДВ". Сторони домовилися внести зміни в пункт 2.4. Договору, та викласти його наступним чином "п.2.4. Загальний обсяг споживання електричної енергії Замовником за цим Договором становить 647587,020648967кВт. год.".

Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, при цьому Сторони дійшли згоди, що зменшення обсягів закупівлі з урахуванням збільшення вартості електричної енергії починає діяти з «01» лютого 2021 р., і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині оплати - до повного взаєморозрахунку. 

6.12. Згідно з довідкою Торгово - промислової палати України №1212/08.0-7.3 від 28.04.2021 року зміна середньозваженої ціни електричної енергії в торговій зоні ОЕС України на ринку «на добу наперед» (РДН ОЕС) за другу декаду квітня 2021 року порівняно з середньозваженою ціною за першу декаду квітня 2021 року, у відсотковому вираженні, становила 14,78% (середньозважена ціна РДН ОЕС, 1 декада квітня 2021 (01.04-10.04) - 1 325,16 грн/МВт.год; середньозважена ціна РДН ОЕС, 2 декада квітня 2021 (11.04-20.04) 1 520,96 грн/МВт. Год). 

6.13. Додатковою угодою №3 від 30.04.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 у зв`язку із збільшенням вартості електричної енергії, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", Сторони домовилися внести зміни до абз.1 пункту 1.1. Додатку № 1 до Договору та викласти наступним чином: «" 1.1. Ціна (тариф) за 1 кВт/год. (Цфакт) на момент укладання Додаткової угоди №3 до Договору складає 3,52194 грн. кВт/год з ПДВ". Сторони домовилися внести зміни в пункт 2.4. Договору, та викласти його наступним чином "п.2.4. Загальний обсяг споживання електричної енергії Замовником за цим Договором становить 623326,9164153850 кВт. год".

Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, при цьому Сторони дійшли згоди, що зменшення обсягів закупівлі з урахуванням збільшення вартості електричної енергії починає діяти з "01" травня 2021 року, і діє до 31 грудня 2021 року, а в частині оплати - до повного взаєморозрахунку згідно з пунктом 3 статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

6.14. Згідно з довідкою Торгово - промислової палати України №2110/08.0-7.3 від 10.08.2021 року зміна середньозваженої ціни електричної енергії в торговій зоні ОЕС України на ринку «на добу наперед» (РДН ОЕС) за третю декаду липня 2021 року порівняно з середньозваженою ціною за першу декаду липня 2021 року, у відсотковому вираженні, становила 53,78% (середньозважена ціна РДН ОЕС, 1 декада липня 2021 (01.07-10.07) - 1 055,60 грн/МВт.год; середньозважена ціна РДН ОЕС, 3 декада липня 2021 (21.07-31.07) 1 623,28 грн/МВт. Год).

6.15. Додатковою угодою №4 від 26.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 у зв`язку із прийняттям Постанови НКРЕКП No1227 від 30.07.2021 "Про внесення змін де постанови НКРЕКП від 08.04.2020 №766" та, як результат, збільшенням вартості електричної енергії, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%), керуючись даними з офіційного веб-сайту ДІ "Оператор ринку" (www.oree.com.ua) та Довідкою ТП України, Сторони домовилися внести зміни до абц. 1 пункту 1.1. Додатку №1 до Договору, та викласти наступним чином: "1.1. Ціна (тариф) за 1 кВт/год. (Цфакт) на момент укладання Додаткової угоди №4 до Договору складає 3,70410 грн. кВт/год з ПДВ". Сторони домовилися внести зміни в пункт 2.4. Договору, та викласти його в наступній редакції: "п.2.4. Загальний обсяг споживання електричної енергії Замовником за цим Договором становить 592 672,9839907130 кВт. год". 

6.16. Додатковою угодою №5 від 21.10.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 сторони дійшли згоди розірвати договір. 

6.17. На виконання умов Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 відповідач продав електричну енергію, а позивач у свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується Актами приймання - передачі електричної енергії №9 від 15.02.2021 на суму 207 392 грн 64 коп, №138 від 16.03.2021 на суму 242 825 грн 70 коп, №219 від 31.03.2021 на суму 174 422 грн 28 коп, №321 від 30.04.2021 на суму 99 733 грн 80 коп, №416 від 31.05.2021 на суму 72 769 грн 74 коп, №514 від 30.06.2021 на суму 61 інш9 грн 49 коп, №588 від 31.07.2021 на суму 40 791 грн 11 коп, №716 від 31.08.2021 на суму 63 077 грн 12 коп, №775 від 30.09.2021 на суму 92 595 грн 10 коп, №905 від 31.10.2021 на суму 1 244 грн 58 коп, а загалом на суму в розмірі 1 056 081 грн 56 коп та здійснив оплату за вказаний товар у загальному розмірі 1 056 091 грн 56 коп, що підтверджується платіжними дорученнями. 

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №910/401/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Булгакової І. В., Колос І.Б.

7.2. Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2023 відкрито касаційне провадження у справі №910/401/23 за касаційною скаргою ТОВ "Вольт Постач" на підставі пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 09.10.2023 № 29.2-02/2879 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В.

7.4. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2023 для розгляду справи №910/401/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.

7.5. Ухвалою Верховного Суду від 09.11.2023 касаційне провадження у справі №910/401/23 за касаційною скаргою ТОВ "Вольт Постач" зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2321/22.

7.6. Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2024 провадження у справі №910/401/23 поновлено. 

7.7. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.8. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними додаткових угод та стягнення з відповідача коштів у розмірі 170 656, 24 грн.

8.2. Предметом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023, якою залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 про задоволення позовних вимог, та рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023, з огляду на вимоги касаційної скарги.

8.3. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції  норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

8.4. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Так, не погоджуючись з оскаржуваним судовим рішенням скаржник, з-поміж іншого зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 4.1. цієї постанови).

8.6. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема і на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.7. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.8. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.10. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.11. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.12. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.13. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.14. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.16. У справі № 905/1907/21, на яку посилається скаржник, вирішувалось питання виключної правової проблеми щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у контексті визначення належного/неналежного позивача/позивачів у справі за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Ради та комунального, некомерційного закладу (Школи) про стягнення коштів, безпідставно сплачених Школою відповідно до додаткових угод, згідно з якими були внесені зміни до істотних умов договору, а саме збільшено ціну за одиницю товару та зменшено загальні обсяги поставки газу.

8.17. У постанові Великої Платати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, Велика Палата виснувала, що комунальний заклад у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі природного газу за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня. Отже, у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі комунального, некомерційного закладу (Школи) та вважала правильними висновки судів попередніх інстанції про необхідність залишення позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі Школи, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

8.18. У справі, що переглядається, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції, що при зверненні до суду з даним позовом керівником Волочиської окружної прокуратури було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

8.19 Проаналізувавши зазначений висновок Верховного Суду щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у контексті наявності/відсутності правових підстав для звернення Прокурора з позовом в інтересах держави в особі, зокрема, комунального, некомерційного закладу, як належного позивача, викладений у постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, Верховний Суд вважає, що він стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, зокрема, за змістовним та суб`єктним критеріями, оскільки у справі № 910/401/23 позов поданий Прокурором в інтересах держави в особі Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (яка є органом місцевого самоврядування та стороною Договору), а не в інтересах комунального закладу.

8.20. Поряд з цим, у контексті доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

8.21. Так, відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

8.22 Згідно із частиною третьою статті 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
8.23. Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

8.24. Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

8.25. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

8.26. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

8.27. У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

8.28. Суд враховує і те, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

8.29. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

8.30. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 зі справи № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

8.31. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначено про те, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган, як така сторона, може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу, як сторони правочину, має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). 

8.32. Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 917/341/19, від 02.02.2021 у справі № 922/1795/19, від 07.04.2021 у справі № 917/273/20, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

8.33. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що листом №51-3359вих22 від 19.09.2022 керівник Волочиської окружної прокуратури просив Війтовецьку селищну раду Хмельницького району Хмельницької області повідомити про те, чи вживались та чи будуть вживатися заходи шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійсними додаткових угод до договору. У відповідь на який останній листом від 21.09.2022 повідомив, що заходи, спрямовані на визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення надмірно сплачених коштів, не вживались, а також на даний час не планується вживати такі заходи. 

8.34. Зважаючи на викладене, виходячи із предмета і підстав позову, сформульованих Прокурором, та враховуючи, що Війтовецька селищна рада є стороною правочину, до якого були укладені оспорювані додаткові угоди, втім, не звернулася до суду з позовом про визнання їх недійсними після отримання інформації від Прокурора про наявні порушення, що підтверджує бездіяльність компетентного органу, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області та звернення до суду із вказаним позовом. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 927/366/22 і Суд у справі № 910/401/23 за доводами касаційної скарги не вбачає підстав для відступу від неї.

8.35. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.36. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №910/401/23 (у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.37. На обґрунтування підстав касаційного оскарження з посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України ТОВ "Вольт Постач" також вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №912/994/20 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 4.2. цієї постанови).

8.38. Верховний Суд зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

8.39. Верховний Суд вважає за необхідне у даній справі звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі №914/2614/13, такого змісту: "з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання".

8.40. Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

8.41. Колегія суддів ураховує, що основним завданням Верховного Суду відповідно до частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики. 

8.42. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

8.43. Зважаючи на це, у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

8.44. У вирішенні спірного питання колегія суддів також враховує те, що касаційне провадження у цій справі зупинялось до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2321/22.

8.45. Так, за наслідками розгляду справи №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 виклала правовий висновок щодо застосування норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", згідно з яким: 

"Ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі".

8.46. Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

8.47.  Нормами частини четвертої статті 300 ГПК України, серед іншого, визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

8.48. Колегія суддів зазначає, що скаржником, у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, не наведено вагомих і достатніх аргументів, які б свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Верховного Суду, застосованих судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень, а саме: не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту).

8.49. Верховний Суд, виходячи з наведених мотивів і міркувань у цій постанові, дійшов висновку стосовно відсутності вмотивованої, обґрунтованої необхідності для відступу від висновків Верховного Суду, викладеного в оскаржуваних судових рішеннях. 

8.50. Колегія суддів також зауважує, що посилання судів в оскаржуваних судових рішеннях на правовий висновок про те, що «обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод)» не свідчить про вихід судами за межі позовних вимог та на правильність висновків судів за результатами розгляду справи не впливають, а тому такі доводи не приймаються Судом. 

8.51. Таким чином, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження та відхиляється Судом.

8.52. Ще однією підставою касаційного оскарження скаржником визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування та впливу регульованих тарифів, які встановлюються Регулятором на зміну ціни за договором, що призводить до помилкового тлумаченнями судами першої та другої інстанції особливостей зміни ціни за одиницю у випадку зміни відповідним нормативним актом регульованих тарифів, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо зміни регульованого тарифу та покладення обов`язку щодо сплати відповідного тарифу на кінцевого споживача (пункт 4.3 цієї постанови).

8.53. У контексті доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

8.54. Спір виник з приводу укладення між Війтовецькою селищною радою та ТОВ "Вольт Постач" додаткових угод №1 від 16.02.2021, №2 від 01.03.2021, №3 від 30.04.2021 та №4 від 26.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020, що призвело до підвищення ціни за одиницю товару від первісної ціни.

8.55. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

8.56. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

8.57. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

8.58. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

8.59. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

8.60. Як установлено судами попередніх інстанцій, 29.12.2020 Війтовецькою селищною радою та ТОВ "Вольт Постач" укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР за результатами проведення процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі", який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

8.61. Згідно з пунктом 5.1. Договору ціна цього договору становить 2195320 грн в т.ч. ПДВ.

8.62. Ціна за одиницю товару визначається у додатку №1 до Договору «Комерційна пропозиція Постачальника»(пункт 5.2. Договору).

8.63. У пункті 1.1. Додатку №1 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 визначено, що ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладення договору складає 2,84 грн. кВт/год з ПДВ.

8.64. Згідно з пунктами 6, 11, 22        статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі»        (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин): договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару; замовники - суб`єкти, визначені згідно із                статтею 2                цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього        Закону. При цьому, предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі або в межах проведення спрощеної закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції/пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом, із застосуванням Єдиного закупівельного словника, затвердженого у встановленому законодавством порядку.

8.65. Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та    Господарського кодексів України        з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина перша статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

8.66. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у договорі сторони обумовили усі істотні умови, такі як предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини третьої        статті 180 ГК України    та    Закону України «Про публічні закупівлі».

8.67. Згідно з частиною четвертою    статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

8.68. Відповідно до пункту 2 частини п`ятої        статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

8.69. Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

8.70. На обґрунтування свого права на підписання додаткових угод та збільшення ціни на одиницю товару відповідач посилається на документально підтверджений факт коливання ціни товару на ринку протягом дії договору.

8.71. Суди зазначили, що укладення Додаткової угоди №1 від 16.02.2021 відбулось у зв`язку із збільшенням тарифу на послуги з розподілу електричної енергії з 0,89057 грн до 1,12143 грн. без ПДВ/кВт*год (Постанова НКРЕКП №2381 від 09.12.2020), відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
8.72. Відповідно до пункту 5.8 Договору на виконання пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» Сторони домовились, що зміна умов цього Договору допускається у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, а саме, у випадку зміни регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП, що включені у вартість Товару з цим Договором. 

8.73. Судами встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2020 прийнята постанова НКРЕКП №2381 «Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ «ХМЕЛЬНИЦЬКОБЛЕНЕРГО» із застосуванням стимулюючого регулювання», якою встановлено Акціонерному Товариству  «ХМЕЛЬНИЦЬКОБЛЕНЕРГО»:

1) тарифи на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання на рівні:
для 1 класу напруги - 192,18 грн/МВт·год (без урахування податку на додану вартість);
для 2 класу напруги - 1121,43 грн/МВт·год (без урахування податку на додану вартість);
2) структуру тарифів на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання згідно з        додатком.

8.74. Суди звернули увагу на те, що вказаною постановою встановлено тариф на послуги з розподілу електричної енергії саме АТ «ХМЕЛЬНИЦЬКОБЛЕНЕРГО», а не Відповідачу у цій справі. Крім того, на момент укладення сторонами Договору про постачання електричної енергії споживачу відповідачу було відомо про прийняття НКРЕКП постанови №2381 від 09.12.2020 року, що не може бути розцінено як добросовісною поведінкою сторони та поважною причиною, яка забезпечує реалізацію принципів максимальної економії, ефективності та пропорційності. Суди зазначили, що відповідач, підписуючи договір та погоджуючи його істотні умови, повинен був оцінити можливість виконання зобов`язання щодо поставки електричної енергії станом на 29.12.2020, а тому укладення 16.02.2021 Додаткової угоди №1 та посилання на збільшення тарифу на послуги з розподілу електричної енергії постановою НКРЕКП № 2381 від 09.12.2020 вже після підписання договору не є поважною підставою для внесення відповідних змін.

8.75. Також суди попередніх інстанцій зазначили, що передбачена умовами Договору про постачання електричної енергії споживачу зміна умов цього Договору у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, а саме, у випадку зміни регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП, що включені у вартість товару з цим Договором, не доводить виникнення у відповідача права змінити вартість електричної енергії, що поставляється ним за договором, у зв`язку із коливанням цін на ринку. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну, постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику при проведенні процедури закупівлі, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Таких доказів відповідачем надано не було та відповідних обставин судами не встановлено. Виключно зміна регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.

8.76. Крім того, суди зазначили, що необхідність укладення оспорюваних Додаткових угод №2-4 до Договору про постачання електричної енергії споживачу обґрунтовано відповідачем коливанням ціни товару на ринку, на підтвердження чого ТОВ "Вольт Постач" надано довідки Торгово - промислової палати України №369/08.0-7.3 від 15.02.2021, №1212/08.0-7.3 від 28.04.2021, №2110/08.0-7.3 від 10.08.2021. 

8.77. Суди прийшли до висновку, що вказані довідки Торгово - промислової палати України не підтверджують коливання ціни на електричну енергію впродовж періоду з 29.12.2020 по 26.08.2021, а тому суди не прийняли їх до уваги в якості належних та допустимих доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для внесення змін до Договору про постачання електричної енергії споживачу шляхом укладення Додаткових угод №2-4.

8.78. Суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що для прийняття рішення про збільшення ціни товару у замовника повинні бути обґрунтовані підстави, зокрема, надані постачальником підтвердження (довідка, експертний висновок) компетентних органів (установ, організацій) про підвищення цін на ринку відповідної продукції. Згідно з роз`ясненням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, не є вичерпним. Незважаючи на те, що Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме відповідного до зміни ціни в договорі факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

8.79. Крім того, колегія суддів зазначила, що укладення додаткових угод до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання Договору. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 6 Закону України "Про публічні закупівлі".

8.80. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до переконання, що подальше укладення сторонами Додаткових угод №2-4, якими було збільшено вартість товару на 10% від попереднього збільшення вартості товару внаслідок укладення Додаткової угоди №1 від 16.02.2021, суперечить вимогам статті 41 Закону "Про публічні закупівлі", у зв`язку з відсутністю документального підтвердження підвищення ціни на електричну енергію станом на момент укладення оспорюваних додаткових угод, що свідчить про недодержання при укладенні Додаткових угод до Договору встановлених статтею 203 ЦК України вимог, а тому, на переконання колегії суддів, є підставою для визнання їх недійсними в силу приписів статті 215 ЦК України.

8.81. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано визнано недійсними Додаткові угоди №1 від 16.02.2021, №2 від 01.03.2021, №3 від 30.04.2021, №4 від 26.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №241220ВСР від 29.12.2020 з викладених вище підстав, а сплачені грошові кошти у загальному розмірі 170    656,24 грн підлягають поверненню за недійсним правочином, а тому позовні вимоги прокурора у частині стягнення з відповідача на користь Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області безпідставно сплачених коштів у сумі 170    656,24 грн є також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

8.82. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не свідчать про неправильне витлумачення та/або застосування судами норм статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та статей 203, 215, 216 ЦК України.

8.83. Як убачається зі змісту касаційної скарги, скаржник, зазначаючи про необхідність формування правового висновку Верховним Судом щодо озвученого ним питання в контексті спірних правовідносин, фактично зводить до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, здійсненої ними оцінки наявних у справі доказів та підстав для задоволення позову. 

8.84. Відтак, доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій, до необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судами, та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, а додатково перевіряти докази з огляду на статтю 300 ГПК України Верховний Суд не має права.

8.85. Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень не виявив неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а отже, з огляду на доводи та аргументи учасників справи, встановлені судами фактичні обставини справи, мотиви задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для формування окремого правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування наведеної скаржником норми права в правовідносинах, що склалися в цій справі.

8.86. З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні, яке відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.  

8.87. Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, із посиланням на пункти 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України (пункт 4.4. цієї постанови), Верховний Суд зазначає таке. 

8.88. Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.89. Скаржник у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктами 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України, посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджено докази, обома інстанціями було проігноровано прохання скаржника дослідити належним чином надані докази, що прямо порушує право скаржника на неупередженість та безсторонність. Дії судів обох інстанцій призвели до неповного встановлення судом обставин справи та неповного дослідження доказів, що стало підставою для прийняття незаконного рішення.

8.90. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.91. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

8.92. Проте, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстав касаційного оскарження у цій частині.

8.93. Верховний Суд також вважає необхідним зазначити, що відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

8.94. Згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

8.95. Стаття 77 ГПК України визначає, що допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

8.96. Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

8.97. Верховний Суд відзначає, що чинний ГПК України не містить таке поняття як «достатність» доказів, натомість законодавцем запроваджено новий стандарт доказування "вірогідність доказів".

8.98. Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

8.99. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.100. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

8.101. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

8.102. Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

8.103. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

8.104. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8.105. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.

8.106. Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

8.107. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

8.108. Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх судових інстанцій, надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, тобто наданими сторонами на підтвердження своїх доводів, дійшли висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог Прокурора.

8.109. Разом з тим, Суд враховує, що судом апеляційної інстанції надано оцінку доказів у справі з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

8.110. Відтак покликання скаржника у цій частині відхиляються Судом, при цьому Суд враховує, що такі доводи касаційної скарги є абстрактними, неаргументованими, необґрунтованими, невмотивованими та такими, що не підтверджені матеріалами справи, та фактично зводяться до заперечень встановлених обставин справи судами попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

8.111. З огляду на мотиви, викладені вище у цій постанові, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження. 

8.112. Водночас у сили приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.113. Колегія суддів вважає доцільним звернути увагу на те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

8.114. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, доводи касаційної скарги, які могли/можуть вплинути на їх правову кваліфікацію у світлі застосування норм права судом, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Інші доводи касаційної скарги не є суттєвими і вагомими та не впливають на результат розгляду касаційної скарги.

8.115. Колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.116. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, з огляду на мотиви, викладені вище у даній Постанові. Господарські суди надали оцінку обставинам та наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.117. Верховний Суд неодноразово вказував та наголошував, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.118. Отже, наведені скаржником доводи не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

8.119.  Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведених у цій постанові міркувань, беруться до уваги Касаційним господарським судом. 

8.120. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.121. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.122. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.123. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

8.124. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
8.125. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.126. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

9.1. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження,    якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. З огляду на викладене у пунктах 8.5. - 8.35. цієї постанови, касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Вольт Постач" з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, слід закрити.

9.3. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.4. З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ТОВ "Вольт Постач" щодо оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 у справі №910/401/23 з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

10. Судові витрати

10.1. Оскільки з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, а з підстав, визначених пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, - про залишення оскаржуваних судових рішень без змін, то судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вольт Постач" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 у справі №910/401/23, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вольт Постач" у частині підстав, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 у справі №910/401/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Колос