ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року 
м. Київ

cправа №  904/4921/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Багай Н. О. - головуючого, Зуєва В. А., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
позивача - не з`явилися,  
відповідача - Крапівцевої О. О. (адвоката),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2023 (колегія суддів: Мороз В. Ф. - головуючий, Коваль Л. А., Чередко А. Є.) у справі 

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях
до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"
про стягнення 1 817 730,09 грн неустойки,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У грудні 2022 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") про стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 1 817     182,59 грн.   

1.2. Позовні вимоги РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях обґрунтовані тим, що АТ КБ "Приватбанк" як орендар нерухомого майна несвоєчасно повернув орендоване майно. За таких обставин позивач з посиланням на приписи статті 785 Цивільного кодексу України нарахував та пред`явив до стягнення з відповідача пеню та неустойку за період із 29.10.2021 до 31.10.2022.   

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 у справі №     904/4921/22 частково задоволено позовні вимоги РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення 1    817     730,09     грн. 

Вирішено стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойку в розмірі 1    190    166,92 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

2.2. Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди від 10.11.2010 №     12/02-4232а-ОД, що належить до державної власності, є припиненим з 28.11.2020, тому, враховуючи вимоги діючого законодавства та договору оренди нерухомого майна від 10.11.2010 № 12/02-4232а-ОД, об`єкт оренди мав бути повернутий негайно після спливу строку договору. Водночас повернення об`єкта оренди відбулось 10.11.2022 в межах виконавчого провадження, що підтверджено актом державного виконавця від 10.11.2022 ВП № 69975379. З урахуванням того, що договір на новий строк не укладено, суд дійшов висновку, що користування приміщенням поза межами договору оренди є неправомірним, тому з відповідача підлягає стягненню неустойка.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно відкоригував суму орендної плати на встановлені індекси інфляції під час розрахунку суми неустойки за несвоєчасне повернення приміщення з оренди. Водночас господарський суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про неврахування позивачем сплачених АТ КБ "Приватбанк" коштів балансоутримувачу за весь час користування нерухомим майном після закінчення договору оренди. Суд установив факт внесення орендної плати на рахунок балансоутримувача - Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області за спірний період у розмірі 605     727,80 грн. За таких обставин господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 1     190     166,92 грн. Таким чином, місцевий господарський суд відмовив у стягненні з АТ КБ "Приватбанк" на користь РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойки в розмірі 605 727,80 грн. 

Крім того, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у цьому випадку немає правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 350,43 грн, оскільки установив невідповідність такого розрахунку пені як вимогам законодавства, так і умовам договору оренди. При цьому місцевий господарський суд констатував, що позивач до розрахунку пені включив індекс інфляції. 

2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2023 змінено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 у справі №     904/4921/22 та викладено його резолютивну частину в такій редакції: 

"Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; код ЄДРПОУ 14360570) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6; код ЄДРПОУ 42767945) неустойку в розмірі 1 817 182,59 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 27 257,74 грн.

В решті позову відмовити".

2.4. Ухвалюючи зазначену постанову, апеляційний господарський суд виходив із того, що відповідно до положень Цивільного кодексу України та умов договору оренди право на стягнення неустойки у разі несвоєчасного повернення майна належить саме орендодавцю (наймодавцю). Будь-які інші особи, у тому числі ті, на користь яких розподіляється частина плати, за висновком суду, не наділені правом на отримання неустойки.

Водночас апеляційний господарський суд погодився з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 350,43 грн з огляду на включення позивачем до розрахунку пені інфляційних нарахувань. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2023 у справі № 904/4921/22, до Верховного Суду звернулося АТ КБ "Приватбанк" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного господарського суду, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 у справі №     904/4921/22 залишити в силі.  

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. АТ КБ "Приватбанк", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної орендної плати, частина з якої сплачена балансоутримувачу, призведе до збільшення обсягу відповідальності, що суперечить нормам Конституції України, Господарського та Цивільного кодексів України. На думку АТ КБ "Приватбанк", апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно застосував положення пункту 3 частини 1 статті 3, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 509, частини 1 статті 526, частини 1 статті 628, статті 629, частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, статті 283, частини 1 статті 286, частини 4 статті 291 Господарського кодексу України, статті 61 Конституції України та не врахував висновки щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №     910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 19.04.2023 у справі №     390/34/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №     338/180/17.

3.4. У касаційній скарзі також наявні посилання на постанови Верховного Суду від 196.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 06.10.2021 у справі №     911/262/20, від 04.11.2021 у справі № 910/4894/20, від 08.12.2022 у справі № 910/16396/21, від 21.03.2023 у справі №     922/1155/20.    

3.5. Скаржник наголошує на тому, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, вийшов за межі вимог та доводів апеляційної скарги позивача, чим порушив норми процесуального законодавства.   

3.6. Крім того, скаржник вважає, що апеляційний господарський суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 10.11.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", після зміни найменування - АТ КБ "Приватбанк", (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № 12/02-4232а-ОД, що належить до державної власності. Відповідно до умов цього договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - нежитлове вбудоване приміщення площею 183,06 м2, розміщене за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Теплична, 2, на першому поверсі адміністративної будівлі, що перебуває на балансі Управління Державного казначейства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (балансоутримувач, правонаступником якого є Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 12.05.2010 і становить за незалежною оцінкою 1 022 992,00 грн.

4.2. Майно передається в оренду з метою розміщення відділення банку - фінансової установи. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (пункт 1.2 договору).

4.3. Відповідно до пункту 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна.

4.4. Згідно з пунктом 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) вересень 2010 року - 26 313,85 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - листопад 2010 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за жовтень, листопад 2010 року.

4.5. Пунктом 3.3 договору визначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

4.6. Пунктом 3.6 договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:

- 50 % до Державного бюджету України за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділеннями казначейства, у розмірі 13 156,93 грн;

- 50 % балансоутримувачу у розмірі 13 156,92 грн.

4.7. Орендна плата перераховується щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

4.8. Відповідно до пункту 10.1 договору цей договір укладено строком на 52 дні і він діє з 10.11.2010 до 31.12.2010 включно.

4.9. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що сторони договору неодноразово продовжували строк дії цього договору. Зокрема, було укладено: додаткову угоду від 16.02.2011 про внесення змін до договору, відповідно до якої договір пролонговано до 30.12.2013; додаткову угоду від 04.04.2014, згідно з якою договір пролонговано до 28.12.2016; додаткову угоду від 16.01.2017, відповідно до якої договір пролонговано до 28.11.2019; додаткову угоду від 26.02.2020, якою договір пролонговано до 28.11.2020.

4.10. Згідно з пунктом 10.10 договору в редакції договору від 26.02.2020 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.11.2010 № 12/02-4232а-ОД якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

4.11. Господарські суди зазначили, що 30.04.2015 відповідач повернув балансоутримувачу частину приміщення загальною площею 28,1 м2, про що підписано додаткову угоду від 13.05.2015.   

4.12. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 05.10.2020 відповідач звернувся до відповідача з листом від 17.09.2020 № Е.18.0.0.0/4-200917/306 щодо продовження договірних відносин на новий строк, а саме на 2 роки 11 місяців.

4.13. Позивач листом від 27.10.2020 № 19-02-06201 повідомив Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області як балансоутримувача, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", а постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна. 

4.14. Крім того, позивач просив балансоутримувача надати з урахуванням граничного строку прийняття відповідного рішення інформацію про наявність погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, або з урахуванням законодавства, Статуту чи положення погодження балансоутримувача інформацію щодо наявності або відсутності заборгованості зі сплати орендної плати чи страхових платежів за договором, що продовжується, станом на дату подання довідки, фактів суттєвого (більше ніж 3 місяці) прострочення сплати орендної плати чи інших обов`язкових за договором платежів, виконання умов щодо укладення договорів про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг тощо.

4.15. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 18.01.2021 в електронній торговій системі відбувся аукціон із продовження терміну дії договору. РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 25.01.2021 № 12/7147-7939-0Д наказом затвердило протокол про результати електронного аукціону № UA-РS-2020-12-24-000047-3 від 18.01.2021 про продовження терміну дії договору оренди від 10.11.2010 № 1 2/02-4232а-ОД на об`єкт державної власності - нежитлове приміщення площею 132,3 м2, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 2, що перебуває на балансі Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області; переможець аукціону - АТ КБ "Приватбанк".

4.16. Господарські суди зазначили, що, за доводами позивача, він 01.02.2021 на електронну адресу представника орендаря: ІНФОРМАЦІЯ_1 направив примірник договору оренди, інформацію про реквізити, розмір, термін оплати авансового внеску та забезпечувального депозиту, а також зазначив кінцевий строк надання цих документів позивачу.   

4.17. Згідно з актом від 16.02.2021 про несплату авансового внеску та непідписання договору комісія позивача зафіксувала, що станом на 16.02.2021 у термін, встановлений Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, переможцем аукціону не було підписано договір оренди та не підтверджено сплату авансового платежу.

4.18. 17.02.2021 в електронній системі "Прозоро Сейл" було сформовано протокол електронного аукціону № UA-РS-2020-12-24-000047-3, де зазначено, що аукціон не відбувся.

4.19. Позивач листом від 18.02.2021 № 11-07-01118 повідомив відповідача про те, що відповідач не сплатив авансовий платіж, не надав позивачу підписаний договір, а тому строк дії договору закінчився з 18.02.2021. Крім того, позивач просив повернути майно балансоутримувачу за актом приймання-передачі та надати відповідні примірники акта орендодавцю.

4.20. Листом від 21.04.2021 № 11-006-02510 РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях повідомило АТ КБ "Приватбанк" про необхідність терміново повернути орендоване майно у належному стані балансоутримувачу та надати відповідні примірники акта та анкети орендодавцю.

4.21. У подальшому у зв`язку з неповерненням орендованого майна за актом приймання-передачі РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося з позовною заявою до Господарського суду Дніпропетровської області про виселення АТ КБ "Приватбанк" з орендованого приміщення.

4.22. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2022, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.08.2022 у справі № 904/7840/21, вирішено виселити АТ КБ "Приватбанк" з орендованого приміщення загальною площею 132,3 м2, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 2, що знаходиться на балансі Управління державної казначейської служби України у Дніпровському районі Дніпропетровської області.

4.23. При цьому зазначеними судовими рішеннями встановлено, що договір оренди є таким, що припинився 28.11.2020 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Судові рішення у справі № 904/7840/21 набрали законної сили.

4.24. Господарські суди також зазначили, що в матеріалах цієї справи є акт державного виконавця від 10.11.2022 ВП № 69975379 та постанова про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2022, якими встановлено, що боржник добровільно виконав у повному обсязі вимоги виконавчого документа (наказу від 13.09.2022 №     904/7840/21) та звільнив нежитлове приміщення загальною площею 132,3 м2, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 2.

4.25. РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, вважаючи порушеними свої права внаслідок несвоєчасного повернення відповідачем орендованого майна, звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до АТ     КБ     "Приватбанк" про стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 1     817     182,59 грн.   

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 1 817 182,59 грн.  

5.4. Підставою позовних вимог РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, на думку позивача, є несвоєчасне повернення АТ КБ "Приватбанк" орендованого майна.

5.5. Спірні правовідносини між сторонами врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна", Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

5.6. Верховний Суд зазначає, що 03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №     157-ІХ. Установлені фактичні обставини у цій справі свідчать про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна від 10.11.2010 № 12/02-4232а-ОД, укладеного між позивачем та відповідачем, закінчився 28.11.2020. Оскільки строк дії договору оренди закінчився після 01.07.2020, то в цьому випадку до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 № 157-ІХ. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №     916/4073/21, від 06.10.2021 у справі № 907/720/20, від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20.

5.7. Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

5.8. Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

5.9. Частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

5.10. У частині 1 статті 284 Господарського кодексу України законодавець серед істотних умов договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди, орендну плату з урахуванням її індексації, умови повернення орендованого майна або викупу.

5.11. Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України визначено загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором. Аналогічні за змістом положення містить частина 4 статті 284 Господарського кодексу України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

5.12. Відповідно до частини 2 статті 291 Господарського кодексу України закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

5.13. Частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено умови припинення договору оренди. Зокрема, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.

5.14. Частиною 1 статті 25 зазначеного Закону передбачено, що у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

5.15. Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

5.16. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

5.17. Частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що коли наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

5.18. Таким чином, після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. 

5.19. Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19

5.20. Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

5.21. Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.22. Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди від 10.11.2010 №     12/02-4232а-ОД, що належить до державної власності, є припиненим з 28.11.2020, тому, враховуючи вимоги діючого законодавства та договору оренди нерухомого майна від 10.11.2010 № 12/02-4232а-ОД, об`єкт оренди мав бути повернутий негайно після спливу строку договору. Водночас повернення об`єкта оренди відбулось 10.11.2022 в межах виконавчого провадження, що підтверджено актом державного виконавця від 10.11.2022 ВП № 69975379. З урахуванням того, що договір на новий строк не укладено, суд дійшов висновку, що користування приміщенням поза межами договору оренди є неправомірним, тому з відповідача підлягає стягненню неустойка.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно відкоригував суму орендної плати на встановлені індекси інфляції під час розрахунку суми неустойки за несвоєчасне повернення приміщення з оренди. Водночас господарський суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про неврахування позивачем сплачених сплачених АТ     КБ     "Приватбанк" коштів балансоутримувачу за весь час користування нерухомим майном після закінчення договору оренди. Суд установив факт внесення орендної плати на рахунок балансоутримувача - Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області за спірний період у розмірі 605     727,80 грн. За таких обставин господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 1     190     166,92 грн. Таким чином, місцевий господарський суд відмовив у стягненні з АТ КБ "Приватбанк" на користь РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях неустойки в розмірі 605 727,80 грн. 

Крім того, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у цьому випадку немає правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 350,43 грн, оскільки установив невідповідність такого розрахунку пені як вимогам законодавства, так і умовам договору оренди. При цьому місцевий господарський суд констатував, що позивач до розрахунку пені включив індекс інфляції. 

5.23. Апеляційний господарський суд змінив рішення Господарського суду Дніпропетровської області та зазначив, що відповідно до положень Цивільного кодексу України та умов договору оренди право на стягнення неустойки у разі несвоєчасного повернення майна належить саме орендодавцю (наймодавцю). Будь-які інші особи, у тому числі ті, на користь яких розподіляється частина плати, за висновком суду, не наділені правом на отримання неустойки.

5.24. АТ КБ "Приватбанк" не погоджується з висновками апеляційного господарського суду, а тому звернулося з касаційною скаргою на постанову суду. АТ КБ "Приватбанк", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

5.25. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.26. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно застосував приписи пункту 3 частини 1 статті 3, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 509, частини 1 статті 526, частини 1 статті 628, статті 629, частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, статті 283, частини 1 статті 286, частини 4 статті 291 Господарського кодексу України, статті 61 Конституції України та не врахував висновки щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №     910/20370/17, постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 19.04.2023 у справі № 390/34/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.

5.27. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.28. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з огляду на таке.

5.29. Колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №     910/12949/16, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Приватного акціонерного товариства "Київрічсервіс" про стягнення 312 514,23 грн. У зазначеній постанові Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"…Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення".

5.30. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про стягнення 830     068,47 грн. У зазначеній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України. Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16 та у постанові від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від якого колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає за необхідне відступати при розгляді справи № 910/20370/17".

5.31. Постанова Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 390/34/17, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саторі-С" про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння. У зазначеній постанові Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення".

5.32. Крім того, АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної орендної плати, частина з якої сплачена балансоутримувачу, призведе до збільшення обсягу відповідальності, а це суперечить нормам Конституції України, Господарського та Цивільного кодексів України. 

5.33. При цьому АТ КБ "Приватбанк" вважає, що врахування РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у розрахунку неустойки 50% розміру орендної плати, сплаченої АТ КБ "Приватбанк" РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, та неврахування 50% розміру орендної плати, сплаченої АТ КБ "Приватбанк" балансоутримувачу, свідчить про суперечливу поведінку позивача. 

5.34. Таким чином, на думку скаржника, одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той самий період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України.

5.35. Колегія суддів з урахуванням доводів скаржника та висновків, на які він посилається, зазначає, що правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №     910/9438/20, від 11.07.2023 у справі №     916/1307/22, від 15.11.2022 у справі № 910/13166/21.

5.36. Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №     910/11692/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 31.08.2021 у справі №     914/1050/20.

5.37. Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.07.2023 у справі №     924/746/22, від 08.12.2022 у справі № 910/16396/21, від 19.10.2021 у справі № 922/4268/20.

5.38. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог, установили, що договір оренди нерухомого майна, укладений між позивачем та відповідачем, припинився 28.11.2020 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.  

5.39. Господарські суди також зазначили, що в матеріалах справи є акт державного виконавця від 10.11.2022 ВП № 69975379 та постанова про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2022, якими встановлено, що боржник добровільно виконав у повному обсязі вимоги виконавчого документа (наказ від 13.09.2022 № 904/7840/21) та звільнив нежитлове приміщення загальною площею 132,3 м2, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 2.

5.40. Крім того, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції, установив, що згідно з пунктом 10.10 договору в редакції договору від 26.02.2020 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.11.2010 № 12/02-4232а-ОД якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

5.41. Таким чином, апеляційний господарський суд правильно врахував, що умовами договору визначено право саме орендодавця (наймодавця) на стягнення неустойки у разі несвоєчасного повернення майна. 

5.42. Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим. Однак у спірних правовідносинах, як установив апеляційний господарський суд, позивач пред`явив до стягнення з відповідача тільки неустойку у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна.

5.43. Водночас Верховний Суд не може взяти до уваги посилання скаржника на пункт 3.9 договору, яким, як зазначає скаржник, передбачено, що зайва сума орендної плати, що надійшла до державного бюджету та балансоутримувачу, підлягає заліку в рахунок подальших платежів, оскільки, як правильно встановив апеляційний господарський суд, право на стягнення неустойки у разі несвоєчасного повернення майна належить саме орендодавцю (наймодавцю). Тому доводи скаржника про необхідність врахування при розрахунку неустойки суми коштів, сплачених балансоутримувачу, є необґрунтованими. 

5.44. Отже, Верховний Суд з урахуванням установлених фактичних обставин у цій справі, проаналізувавши судові рішення, висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду, установив, що оскаржувана постанова у цій справі не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник. 

5.45. Крім того, колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/4103/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Група "Модус" про стягнення 848     378,39     грн та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Група "Модус" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" про стягнення 7138 грн. У зазначеній постанові Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"Таким чином, закон пов`язує виникнення зобов`язання з оплати робіт з фактом їх виконання і сам по собі акт приймання-передачі робіт не є визначальним для виникнення такого зобов`язання. При цьому, приймаючи оскаржувані рішення та постанову, судами не було перевірено факту виконання або невиконання підрядником будівельних робіт за договором в об`ємах, передбачених договором та актами, як підстави для виникнення у відповідача обов`язку з оплати таких робіт".

5.46. Колегія суддів також установила, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №     338/180/17, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фуд Трейдінг Компан" до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів та за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду.

За доводами скаржника, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на його думку, не було враховано апеляційним господарським судом, а саме щодо застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 

5.47. З урахуванням доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Подібний висновок викладений у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 

5.48. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97, 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №     233/2021/19. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №     916/1828/22, від 03.10.2023 у справі № 911/1212/22, від 03.10.2023 у справі № 922/3953/21, від 03.10.2023 у справі № 922/1653/21.

5.49. Господарські суди у справі № 910/4103/18, на яку посилається скаржник, установили, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам-Лайн" (підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна Група "Модус" (замовник) було укладено договір, відповідно до умов якого замовник доручає і оплачує, а підрядник приймає на себе зобов`язання з виготовлення і встановлення конструкцій із профілю. У справі № 910/4103/18, на яку посилається скаржник, спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що, на думку підрядника, замовник не у повному обсязі оплатив виконані роботи. Водночас замовник, вважаючи, що він поніс збитки з метою усунення дефектів, спричинених неякісним встановленням конструкцій, звернувся до господарського суду із зустрічним позовом про стягнення з підрядника завданих збитків. 

5.50. Суди у справі № 338/180/17, на яку посилається скаржник, установили, що позивач згідно з платіжними дорученнями перерахував на рахунок відповідача кошти, які, за твердженнями позивача, перераховані помилково, оскільки будь-які договірні відносини між позивачем і відповідачем відсутні. Водночас, за доводами відповідача, він підписав зі свого боку примірник договору підряду та неодноразово надсилав його для підписання позивачу. Крім того, відповідач зазначав, що він відпустив позивачу дерев`яні бруси, які були доставлені та відвантажені за узгодженою сторонами адресою. Отже, у справі №     338/180/17, на яку посилається скаржник, спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що, на думку позивача, він помилково перерахував грошові кошти відповідачу. Водночас відповідач, вважаючи, що він виконав обов`язки за договором, звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення з позивача за первісним позовом на свою користь різницю у сумі між перерахованими позивачем за первісним позовом авансовими коштами та вартістю виготовленого і поставленого товару.

5.51. Натомість у справі № 904/4921/22, яка розглядається, господарські суди встановили, що позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 1     817     182,59     грн. При цьому підставою позовних вимог у справі № 904/4921/22, яка розглядається, є несвоєчасне повернення відповідачем орендованого майна. Водночас доводи скаржника полягають у тому, що стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної орендної плати, частина з якої сплачена балансоутримувачу, призведе до збільшення обсягу його відповідальності.

5.52. Отже, наведені встановлені фактичні обставини у цій справі №     904/4921/22 свідчать про те, що правовідносини у справах № 910/4103/18, № 338/180/17, на які посилається скаржник, є неподібними зі справою №     904/4921/22, що розглядається, з огляду на відмінні предмет і підстави позовів, відмінні установлені фактичні обставини у цих справах, що впливають на зміст відповідних правовідносин та їх матеріально-правове регулювання.

5.53. Крім того, доводи АТ КБ "Приватбанк" про те, що сам орендодавець зазначав про припинення договору оренди з 18.02.2021, спрямовані на переоцінку обставин цієї справи та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи. 

5.54. Колегія суддів установила, що у касаційній скарзі також наявні посилання на постанови Верховного Суду від 196.04.2021 у справі №     910/11131/19, від 06.10.2021 у справі №     911/262/20, від 04.11.2021 у справі № 910/4894/20, від 08.12.2022 у справі №     910/16396/21, від 21.03.2023 у справі № 922/1155/20.  

5.55. Однак скаржник не зазначає конкретну норму (норми) права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку, на думку скаржника, неправильно застосував апеляційний господарський суд. Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу та встановлювати, які саме висновки Верховного Суду та щодо застосування якої саме норми права не було враховано судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.10.2023 у справі № 908/722/20, від 19.09.2023 у справі № 912/1263/22, від 13.09.2022 у справі № 910/13873/21, від 31.05.2022 у справі № 910/3406/21, від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20.

5.56. З огляду на викладене Верховний Суд зазначає, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цих підстав.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.57. Скаржник вважає, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, вийшов за межі вимог та доводів апеляційної скарги позивача, чим порушив вимоги процесуального законодавства.   

5.58. Колегія суддів, перевіривши наведені доводи скаржника, визнає їх необґрунтованими з огляду на таке. 

5.59. Частиною 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

5.60. Матеріали цієї справи свідчать про те, що позивач, не погоджуючись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 у справі №     904/4921/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 627 015,67 грн, подав до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу на зазначене судове рішення та просив його скасувати у наведеній частині. При цьому позивач не оскаржував рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 у справі №     904/4921/22 в частині задоволення позовних вимог. 

5.61. Апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційної скарги дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та стягнення з відповідача на користь позивача частини неустойки у вигляді подвійної орендної плати. Водночас апеляційний господарський суд погодився із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 350,43 грн з огляду на включення позивачем до розрахунку пені інфляційних нарахувань. З урахуванням викладеного апеляційний господарський суд змінив рішення місцевого господарського суду та виклав його резолютивну частину в редакції постанови.  

5.62. При цьому зміст оскаржуваної постанови не свідчить про те, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, вийшов за межі вимог та доводів апеляційної скарги позивача.

5.63. За таких обставин колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника про те, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, вийшов за межі вимог та доводів апеляційної скарги позивача.

5.64. Крім того, скаржник вважає, що апеляційний господарський суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі. На думку скаржника, у цьому випадку будуть порушені права та інтереси іншої особи - балансоутримувача, який не був залучений до участі у справі, проте буде зобов`язаний повернути платежі як безпідставно отримані.    

5.65. Колегія суддів, перевіривши наведені доводи скаржника, визнає їх безпідставними з огляду на таке.

5.66. Як вже зазначалося, предметом позову в цій справі є вимоги РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець) до АТ КБ "Приватбанк" (орендар) про стягнення з орендаря на користь орендодавця з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог пені у розмірі 350,43 грн та неустойки у розмірі 1     817     182,59 грн.   

5.67. Підставою позовних вимог РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, на думку позивача, є несвоєчасне повернення АТ КБ "Приватбанк" орендованого майна.

5.68. При цьому апеляційний господарський суд установив факт порушення відповідачем строків повернення орендованого майна. Суд також установив наявність умов договору, які надають право саме орендодавцю (наймодавцю) на стягнення неустойки у разі несвоєчасного повернення майна.

5.69. Отже, виходячи із предмета та підстав позову, обставин справи, які встановлені апеляційним господарським судом, та змісту оскаржуваної постанови, ця постанова жодним чином не може вплинути на права та обов`язки балансоутримувача.  

5.70. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цих підстав.

5.71. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками апеляційного господарського суду, які покладені в основу оскаржуваної постанови.  

5.72. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду - без змін.

7. Судові витрати 

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення.  

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2023 у справі №     904/4921/22 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                        В. А. Зуєв                   

                                                                                            Ю. Я. Чумак