ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року 
м. Київ
cправа №  904/3153/22 (904/5022/22) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,
представників учасників справи:
позивача - Куценко О.В.,
відповідача-1 - Демченко С.В.,
відповідача-2 - Волова О.В.,
відповідача-3 - не з`явився, 
відповідача-4 - не з`явився,
третьої особи - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.11.2023 (колегія суддів у складі: Мороз В.Ф. - головуючий, Коваль Л.А., Чередко А.Є.) 
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 (суддя Камша Н.М.)
у справі №904/3153/22(904/5022/22)
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ"; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ"; 4) Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1: розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ" арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича
про визнання недійсними правочинів,

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи

1.          У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа №904/3153/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ" (далі - ТОВ "ІММЕ").
2.          Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2022 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "ІММЕ"; визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") до ТОВ "ІММЕ" на суму 158738208,35 грн - 4 черга задоволення вимог кредиторів, на суму 83310,00 грн (витрати у справі про банкрутство) - 1 черга задоволення вимог кредиторів. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів з 13.10.2022. 
Стислий виклад позовних вимог
3.          У грудні 2022 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області в межах справи №904/3153/22 про банкрутство ТОВ "ІММЕ" з позовом до ТОВ "ІММЕ", Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" (далі - ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ"), Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" (далі - ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ"), Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" (далі - АТ "АКЦЕНТ-БАНК") про: 
- визнання недійсним договору від 13.01.2021 про внесення додаткового вкладу, серія та номер 80, укладеного між ТОВ "ІММЕ" та ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" (далі - Договір про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021), в частині передачі як додаткового вкладу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: місто Київ, проспект Московський (проспект Бандери Степана; проспект Червоних козаків), 34, загальною площею 6921,1 кв.м, опис: торгівельний комплекс, реєстраційний номер 294136280000 (далі - Об`єкт нерухомого майна);

- визнання недійсним акта приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу від 13.01.2021 серія та номер 81-82, укладеного між ТОВ "ІММЕ" та ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" (далі - Акт від 13.01.2021), щодо передачі Об`єкта нерухомого майна;

- визнання недійсним договору від 14.01.2021 про внесення додаткового вкладу, серія та номер 103, укладеного між ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" та ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" (далі - Договір про внесення додаткового вкладу від 14.01.2021), в частині передачі як додаткового вкладу Об`єкта нерухомого майна;

- визнання недійсним акта приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу від 14.01.2021, серія та номер 104-105, укладеного між ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" та ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" (далі - Акт від 14.02.2021), щодо передачі Об`єкта нерухомого майна;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 56151179 від 14.01.2021 про реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомого майна за ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ";

- визнання недійсним договору іпотеки від 28.04.2021, укладеного між ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та АТ "АКЦЕНТ-БАНК" (далі - Договір іпотеки від 28.04.2021), в частині передачі в іпотеку Об`єкта нерухомого майна;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 57971685 від 04.05.2021, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. та відповідного запису про іпотеку: 41795889. 

4.          Позивач вважає себе заінтересованою особою, яка відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вправі оспорити правочини, які впливають на його права та законні інтереси. Крім того, позивач з посиланням на ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) зазначив, що ця норма надає право кредиторам оспорити угоди боржника, укладені в підозрілий період, з підстав, визначених у цій статті.

5.          Позов мотивований тим, що ТОВ "ІММЕ" на підставі Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 передало (безоплатно) до статутного капіталу ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" належне ТОВ "ІММЕ" нерухоме майно. Відчуження майна, за твердженням позивача, здійснено після ухвалення судового рішення у справі №904/1644/19 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ІММЕ" про стягнення заборгованості.

6.          В подальшому, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" (на наступний день після набуття права власності) уклало Договір про внесення додаткового вкладу від 14.01.2021 та Акт до нього, згідно з якими передано (безоплатно) до статутного капіталу ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" вищеозначене нерухоме майно.

7.          Позивач зазначив, що відповідачі-1, 2, 3 є пов`язаними особами, контролюються та отримують винагороду однією групою осіб, а майно передано відповідачам для збереження фактичного контролю над майном та уникнення виконання зобов`язань перед АТ КБ "ПриватБанк".

8.          На дату вибуття Об`єкта нерухомого майна з власності ТОВ "ІММЕ", останнє мало непогашену кредиторську заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк" за виданим кредитом. Загальна сума зобов`язань ТОВ "ІММЕ" з повернення коштів банку становила 198313216,74 грн. 

9.          За даними наявної у банку фінансової звітності ТОВ "ІММЕ", господарська діяльність ТОВ "ІММЕ" у 2017-2019 роках була збитковою - підприємство мало непокриті збитки.

10.          Позивач також зазначив, що відчуження Об`єкта нерухомого майна шляхом внесення до статутного капіталу іншої юридичної особи не відповідає критерію розумності та свідчить про безпідставне зменшення активів боржника (за рахунок яких отримувався прибуток у господарській діяльності) без отримання зворотного, економічно обґрунтованого ефекту. Позивач вважає, що оспорюваний правочин вчинено виключно з метою уникнення сплати боргу, що є очевидно неправомірною та недобросовісною поведінкою, яка свідчить про зловживання правом. 

11.          Враховуючи зазначені у позовній заяві обставини, належним способом захисту в даному випадку позивач вважає визнання недійсними правочинів щодо розпорядження майном боржника із скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Задоволення всіх заявлених вимог, зокрема і щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на думку позивача, відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" стане підставою для реєстрації відповідного права за боржником (фактичне відновлення становища, що існувало до порушення).

12.          Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час звернення позивача до суду Об`єкт нерухомого майна переданий ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" в іпотеку АТ "АКЦЕНТ-БАНК" в забезпечення виконання ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" грошових зобов`язань за кредитним договором, укладеним останнім з банком. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
13.           13.01.2021 між ТОВ "ІММЕ" та ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" укладено Договір про внесення додаткового вкладу та Акт до нього. За договором ТОВ "ІММЕ" передало до статутного капіталу ТОВ "ДНІПРО-СІТІ-ЕСТЕЙТ" належне ТОВ "ІММЕ" нерухоме майно. 

14.          Відповідно п. 2.2 Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 вартість додаткового вкладу складає 41240407,35 грн. 

15.          За Актом приймання-передачі майна від 13.01.2021, що вноситься до статутного капіталу ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ", нерухоме майно загальною площею 6921,1 кв.м передане ТОВ "ІММЕ" до статутного капіталу ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ".

16.          Відчуження майна здійснено ТОВ "ІММЕ" після звернення 23.04.2019 АТ КБ "ПриватБанк" до Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/1644/19 за позовом до ТОВ "ІММЕ". У справі №904/1644/19 банк просив суд стягнути з ТОВ "ІММЕ" заборгованість за кредитним договором №И114Г/С від 20.11.2006 станом на 12.04.2019 у розмірі 198313216,74 грн. 

17.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.10.2021, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2022, позов задоволено повністю. 

18.          Відчуження майна за Договором про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 відбулось в період, коли тривало провадження у справі №904/1644/19 (з 23.04.2019 по 07.10.2021) про стягнення заборгованості з боржника на користь банку. 

19.          Боржнику було відомо про наявність заборгованості перед кредитором у значному розмірі - понад 198 млн. грн, однак ним укладено спірну угоду 13.01.2021 і передано нерухоме майно до статутного капіталу іншої особи. 

20.          Бухгалтерськими балансами ТОВ "ІММЕ" станом на 31.12.2018 та на 30.06.2019 підтверджується збиткова діяльність ТОВ "ІММЕ". Збитки від діяльності ТОВ "ІММЕ" на 01.01.2018 становили 84208,1 тис. грн, на 31.12.2018 - 95019,6 тис. грн, станом на 30.06.2019 - 100320,0 тис. грн. 

21.          Кредиторська заборгованість протягом 2018-2019 років зростала. Відповідно до балансу ТОВ "ІММЕ" на 31.12.2018 загальна сума кредиторської заборгованості становила 71323,2 тис. грн, станом на 30.06.2019 - 75987 тис. грн. 

22.           14.01.2021 (на наступний день після набуття права власності на нерухоме майно, що було відчужене 13.01.2021) ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" уклало Договір про внесення додаткового вкладу та Акт до нього, за якими передало до статутного капіталу ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" нерухоме майно.

23.          Відповідачі не надали доказів тієї обставини, що, здійснивши відчуження нерухомого майна, ТОВ "ІММЕ" отримало будь-які доходи (інший позитивний фінансовий результат) від участі в ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ". 

24.           28.04.2021 між ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та АТ "АКЦЕНТ-БАНК" укладено Договір іпотеки і вищезазначене нерухоме майно передано в іпотеку АТ "АКЦЕНТ-БАНК" в забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" перед банком. 

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

25.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 позов задоволено частково. Визнано недійсним Договір про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021. Визнано недійсним Акт від 13.01.2021. Провадження у справі в решті заявлених вимог закрито. Здійснено розподіл судового збору.

26.          Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.11.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 залишено без змін.

27.          Частково задовольняючи позовні вимоги, господарські суди виходили з того, що Договір про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 укладено боржником із заінтересованою особою, що є однією з підстав для визнання правочину недійсним згідно з ч. 2 ст. 42 КУзПБ. Позивачем подано вірогідні докази в підтвердження того, що при укладенні Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 його сторони діяли недобросовісно та нерозумно, позбавляючи ТОВ "ІММЕ" об`єкта нерухомості значної площі і отримуючи натомість корпоративні права, від яких не отримувався дохід. 

28.          Враховуючи те, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" відбулась на підставі двох документів - Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 та Акта від 13.01.2021, господарські суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсними саме цих двох документів, оскільки визнання недійсним лише договору не призведе до відновлення становища, яке існувало до відчуження майна. 

29.          Разом з тим, господарські суди виснували, що вимоги позивача про визнання недійсним Договору про внесення додаткового вкладу від 14.01.2021, який укладено між ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" та ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та Акта від 14.01.2021, стороною якого не є боржник, не підлягають розгляду у межах справи про банкрутство, а провадження в цій частині позовних вимог належить закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки спір через його суб`єктний склад (відсутність як сторони правочину боржника) не підлягає вирішенню у межах справи про банкрутство. 

30.          З аналогічних підстав господарський суд, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, закрив провадження і в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 56151179 від 14.01.2021 про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та про визнання недійсним Договору іпотеки від 28.04.2021, що укладений між ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та АТ "АКЦЕНТ-БАНК".

Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржників

31.          ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" (далі - скаржник-1) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.11.2023, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 щодо визнання недійсним Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 про передачу як додаткового вкладу Об`єкта нерухомого майна та визнання недійсним Акта від 13.01.2021, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові.

32.          У касаційній скарзі скаржник-1 зазначає обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

33.          Скаржник-1 вважає, що господарські суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №925/593/21, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, від 05.12.2019 у справі №910/14928/18, від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, в умовах відсутності постанов Верховного Суду про відступлення від таких висновків.

34.          Скаржник-1 стверджує, що кредитор відповідно до положень КУзПБ не наділений правом вчиняти дії по поверненню майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб у його ліквідаційну масу; суди не з`ясували: 1) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, 2) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах; взяли до уваги неналежні докази - аналітичну інформацію з Youcontrol.

35.          Скаржник-1 вважає, що господарські суди не врахували висновки Верховного Суду від 09.02.2023 у справі №910/17629/18(910/12093/20) про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам, тоді як у справі що переглядається, відсутні докази того, що внаслідок внесення до статутного фонду ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" нерухомого майна ТОВ "ІММЕ" перестало бути платоспроможним. 

36.          Також скаржник-1 з посиланням на постанову Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №925/593/21 вважає, що саме ліквідатор вправі і зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна банкрута, яке знаходиться у третіх осіб у його ліквідаційну масу, тоді як кредитор відповідно до положень КУзПБ не наділений таким правом з метою повернення майна у ліквідаційну масу банкрута.

37.          Скаржник-1 зауважує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №914/1370/22, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17), оскільки особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

38.          Скаржник-1 вважає, що у справі №904/3153/22(904/5022/22) позивач не може забезпечити поновлення так званого порушеного права, адже у даному випадку не відбувається реституція відповідно до ст. 216 ЦК України, а також позивач не може заявити віндикаційні вимоги.

39.          Також скаржник-1 з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №910/14928/18 про те, аналітична інформація системи Youcontrol має виключно рекомендаційний характер і не може підміняти будь-які експертні висновки, вважає, що всупереч наведеному висновку Верховного Суду, позивач як докази надав аналітичні дані системи Youcontrol, а господарські суди взяли до уваги цю інформацію, яка має виключно рекомендаційний характер.

40.          ТОВ "ІММЕ" (далі - скаржник-2) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.11.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

41.          Скаржник-2 у касаційній скарзі як на підставу для касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанції посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

42.          Так, скаржник-2 вважає, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.10.2023 у справі №910/16754/21 про те, що саме лише посилання на наявність у договорах ознак фраудаторних правочинів не свідчить про їх недійсність; застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц та Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 31.08.2021 у справі №914/2252/20).

43.          Також скаржник-2 вказує, що господарські суди під час розгляду справи не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.11.2022 у справі №911/1245/21(911/3210/20) щодо застосування ст. 216 ЦК України; у постанові від 02.05.2023 у справі №904/648/22 стосовно фраудаторного правочину; у постанові від 28.11.2023 у справі №906/1081/22 щодо застосування ст.ст. 74, 79, 86, 237 ГПК України; у постанові від 06.10.2022 у справі №925/593/21 щодо того, що ліквідатор сам вправі і зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб у його ліквідаційну масу, тоді як кредитор, відповідно до положень КУЗПБ не наділений таким правом з метою повернення майна у ліквідаційну масу; у постановах від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19 про те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові. 

44.          Скаржник -2 вважає, що господарські суди не надали належної оцінки тому, що ТОВ "ІММЕ" не стало неплатоспроможним по результатам укладення оспорюваної угоди, адже у боржника щонайменше було наявне інше нерухоме майно, корпоративні права (оцінка яких наявна в матеріалах справи). Цим суди не врахували висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 28.11.2023 у справі №906/1081/22, згідно з якою чинний ГПК України не містить таке поняття як "достатність" доказів, натомість законодавцем запроваджено новий стандарт доказування "вірогідність доказів".

45.          Крім того, скаржник-2 зазначає, що фактично AT КБ "Приватбанк" у порушення ст. 4 ГПК України звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах боржника ТОВ "ІММЕ", тоді як інтерес позивача є похідним. Відсутність у особи права на позов, тобто відсутність порушення прав та законних інтересів позивача спірними правочинами є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

46.          До Верховного Суду від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ" арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича (далі - Розпорядник майна) надійшов відзив на касаційні скарги, в якому Розпорядник майна із посиланням на правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

47.          Розпорядник майна зазначає, що вчинені відповідачами дії з виведення майна із власності боржника безпосередньо порушують охоронювані законом інтереси АТ КБ "Приватбанк" як конкурсного кредитора ТОВ "ІММЕ", оскільки внаслідок укладення оспорюваних правочинів, майна ТОВ "ІММЕ" стало недостатньо для погашення вимог його кредиторів.

48.          Розпорядник майна з посиланням на постанову Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19) вважає, що оскільки позивач є кредитором у справі про банкрутство ТОВ "ІММЕ", а його легітимною метою є можливе задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника, він вправі оскаржити правочини боржника, які вважає фраудаторними, посилаючись на загальні (передбачені цивільним законодавством) чи спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 42 КУзПБ. Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 42 КУзПБ (в редакції, чинній станом на дату відкриття провадження у справі про банкрутства та подання кредитором позовної заяви), у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

49.          Розпорядник майна зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тоді як позивач не є і ніколи не був власником спірного Об`єкта нерухомості, відповідно у останнього відсутні будь-які повноваження на звернення до господарського суду із позовними вимогами на підставі ст. 388 ЦК України. Отже обраний кредитором спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним із доступних йому, оскільки визнання недійсним ланцюгу правочинів та скасування реєстраційних дій дозволить максимально можливо відновити положення, яке було до укладення визнаного недійсним правочину, та призведе до фактичного повернення спірного майна у власність боржника.

50.          Розпорядник майна також зазначає, що наведені скаржниками висновки Верховного Суду, зокрема викладені в постанові від 06.10.2022 по справі №925/593/21, не мають стосунку до справи, що розглядається, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними: у наведеній скаржниками практиці позовна заява про визнання недійсним договору подана ліквідатором боржника від імені підприємства (власника майна) на стадії ліквідаційної процедури банкрута. Натомість, у справі №904/3153/22(904/5022/22) позивачем є кредитор, а справа про банкрутство ТОВ "ІММЕ" перебуває на стадії розпорядження майном.

51.          Розпорядник майна вважає, що аргументи скаржників щодо наявності у ТОВ "ІММЕ" іншого майна, за рахунок якого АТ КБ "Приватбанк" могло погасити свої грошові вимоги, є безпідставним, оскільки інше нерухоме майно є очевидно менш цінним, аніж цілий об`єкт нерухомого майна площею понад 6 тис. кв.м, розташований у місті Києві. 

52.          Також Розпорядник майна зауважує, що правовідносини, які були предметом спору у справі №910/14928/18, та обставини дослідження судами відомостей фінансової звітності ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ", отриманих з відкритих джерел, є неподібними, оскільки у справі №910/14928/18 розглядалась позовна заява про захист ділової репутації, вмотивована тим, що на сервісі Youcontrol було розміщено недостовірну інформацію про те, що позивач є стороною або фігурантом у судових рішеннях по справі №755/16816/17.

53.          До Верховного Суду від АТ КБ "ПриватБанк" надійшов відзив на касаційні скарги, в якому АТ КБ "ПриватБанк" просить залишити без задоволення касаційні скарги, а оскаржені судові рішення - без змін.

54.          Позивач вважає, що право кредитора оспорювати правочини вчинені боржником прямо передбачено законом та визнання правочину недійсним, зокрема, з підстав визначених ст. 42 КУзПБ створює юридичні наслідки (інструменти для погашення вимог кредиторів) - зобов`язання сторони правочину повернути майно боржнику, а у випадку неможливості - відшкодувати його вартість грошовими коштами. Тобто, недійсність правочину боржника відносно відчуження нерухомого майна направлена на 1) можливість повернення майна у власність боржника; 2) можливість відшкодування понесених збитків боржником; 3) притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності (оцінка дій управлінських органів боржника).

55.          Позивач зауважує, шо господарські суди вірно надали оцінку як питанню заінтересованості учасників оспорюваного правочину відчуження так і оцінку його фраудаторності в контексті відсутності економічної мети, розумних дій боржника, отримання прибутку через призму фінансового стану підприємства та економічних наслідків вчиненого правочину.

56.          Позивач у відзиві вказує, що касаційні скарги не містять будь-яких доводів на спростування висновків господарських судів попередніх інстанцій щодо заінтересованості сторін укладеного правочину, як підставу визнання його недійним на підставі положень ст. 42 КУзПБ. Окрім безумовного права кредитора на оспорювання правочинів боржника, вказане положення КУзПБ створює додаткові гарантії кредиторам у можливості отримання задоволення своїх грошових вимог - відшкодування вартості майна (за умови неможливості його повернення), притягнення винних у вчиненні правочину осіб до субсидіарної відповідальності.

57.          Позивач зазначає, що жодної економічно обґрунтованої мети відчуження нерухомого майна у здійснений спосіб не мало, жодного поліпшення фінансового становища, відновлення платоспроможності боржника не відбулось. Вчинені правочини мають неправомірну та недобросовісну мету - виведення нерухомого майна боржника.

58.          Також до Верховного Суду 09.02.2024 від АТ КБ "ПриватБанк" надійшло клопотання про закриття касаційного провадження у справі з огляду на те, що правовідносини у всіх наведених в касаційних скаргах ТОВ "ІММЕ" та ТОВ "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" постановах Верховного Суду, в яких викладено висновки, які, на думку скаржників, не враховано судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови, не є подібними до правовідносин у справі №904/3153/22(904/5022/22), оскільки такі правовідносини мають різний зміст (права і обов`язки сторін у таких спорах), різні фактичні обставини справ (в тому числі - різні предмети та підстави пред`явлення позовів), різний суб`єктний склад.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

59.          Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовних вимог в частині визнання недійсним Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 та визнання недійсним Акта від 13.01.2021, оскільки судові рішення господарських судів оскаржуються саме в частині задоволених позовних вимог. 

Щодо визнання недійсним договору

60.          Як зазначено позивачем у позові, підставою для визнання недійсним спірного договору є недотримання сторонами договору положень ст.ст. 3, 16, 203, 215 ЦК України, ст. 42 КУзПБ, оскільки правочин укладено у підозрілий період; відчуження цього майна зменшило активи боржника, за рахунок яких могли бути задоволенні вимоги кредитора (АТ КБ "ПриватБанк"); Об`єкт нерухомого майна за Договором про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 передано безоплатно, відповідачі-1, 2, 3 є пов`язаними особами; на дату вибуття Об`єкта нерухомого майна з власності ТОВ "ІММЕ", останнє мало непогашену кредиторську заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк"; відчуження майна, здійснено після ухвалення судового рішення у справі №904/1644/19 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ІММЕ" про стягнення заборгованості; відчуження Об`єкта нерухомого майна шляхом внесення до статутного капіталу іншої юридичної особи не відповідає критерію розумності та свідчить про безпідставне зменшення активів боржника (за рахунок яких отримувався прибуток у господарській діяльності) без отримання зворотного, економічно обґрунтованого ефекту. 

61.          Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

62.          Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. 

63.          Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

64.          Отже, кредитор як особа, в якої наявний інтерес у справі про банкрутство - збільшення ліквідаційної маси боржника та задоволення за рахунок неї його грошових вимог до боржника, має право на звернення до суду з заявою про визнання недійсним правочину боржника, який було вчинено до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (подібний за змістом висновок щодо права кредитора на оскарження правочину боржника викладений у постанові Верховного Суду від 27.10.2022 у справі №904/1907/15).

65.          У цьому зв`язку Верховний Суд відхиляє протилежні доводи скаржників про те, що господарські суди дійшли помилкового висновку щодо наявності в позивача/кредитора права самостійно звертатися із даним позовом до суду в межах справи про банкрутство.

66.          Оцінюючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при визнанні недійсним спірного договору та спірного акта, Верховний Суд вважає за необхідне врахувати правову позицію, викладену в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19).

67.          Так, у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19) предметом судового розгляду був позов не сторони правочину в межах справи про банкрутство про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, який обґрунтовано, зокрема, вчиненням боржником до відкриття провадження у справі про його банкрутство фраудаторного правочину.

68.          Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/2030/19(905/2445/19) щодо суті позовних вимог дійшла таких висновків:

69.          Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

70.          Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

71.          Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

72.          Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

73.          Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

74.          Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

75.          Слід звернути увагу, у контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

76.          Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 у справі №902/1023/19(902/1243/20)).

77.          Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/7905/16 дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

78.          Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що ч. 2 ст. 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

79.          Господарські суди встановили, що:

- відчуження майна за договором від 13.01.2021 відбулось в період, коли тривало провадження у справі 904/1644/19 (з 23.04.2019 по 07.10.2021) про стягнення заборгованості з боржника на користь банку;

- боржнику було відомо про наявність заборгованості перед кредитором у значному розмірі - понад 198 млн. грн, однак ним укладено спірну угоду 13.01.2021 і передано нерухоме майно до статутного капіталу іншої особи;

- бухгалтерськими балансами ТОВ "ІММЕ" станом на 31.12.2018 та на 30.06.2019 підтверджується збиткова діяльність боржника. Так, збитки від діяльності ТОВ "ІММЕ" на 01.01.2018 становили 84208,1 тис. грн, на 31.12.2018 - 95019,6 тис. грн, станом на 30.06.2019 - 100320,0 тис. грн, кредиторська заборгованість протягом 2018-2019 років зростала. Так, згідно з балансом ТОВ "ІММЕ" на 31.12.2018 загальна сума кредиторської заборгованості становила 71323,2 тис. грн, станом на 30.06.2019 - 75987 тис. грн;

- ТОВ "ІММЕ" не подано доказів, які б спростовували зазначені фінансові показники діяльності ТОВ "ІММЕ", не доведено той факт, що на час відчуження майна у січні 2021 року боржник мав достатні активи для розрахунків з позивачем;

- відповідачі не довели в установленому законом порядку належними, допустимими та достатніми доказами тієї обставини, що, здійснивши відчуження нерухомого майна, ТОВ "ІММЕ" отримало будь-які доходи (інший позитивний фінансовий результат) від участі в ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ";

- Договір про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 до статутного капіталу ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" укладено боржником в той час, коли боржник був неплатоспроможним, що підтверджується документами фінансової звітності боржника за 2018 та 2019 РОКИ, поданими АТ КБ "ПриватБанк";
- на дату укладення договору 13.01.2021 Господарським судом Дніпропетровської області розглядався спір про стягнення з боржника на користь банку заборгованості за кредитом на суму, що фактично в понад 4 рази перевищує вартість відчуженого майна за Договором про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021;

- оспорюваний договір від 13.01.2021 укладено в так званий "підозрілий" період, передбачений ч. 1 ст. 42 КУзПБ - протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство;

- одним із засновником або бенефіціаром ТОВ "ІММЕ" є ОСОБА_1 , а засновниками (учасниками) ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" (особа, якій передано майно) є три юридичні особи - ТОВ "ПРИВАТОФІС", ТОВ "ІММЕ", ТОВ "ІСТЕЙТГЛОБАЛ", ОСОБА_1 є бенефіціаром двох із них - ТОВ "ПРИВАТОФІС" та ТОВ "ІММЕ", тобто оспорюваний договір укладено боржником із заінтересованою особою, що є однією з підстав для визнання правочину недійсним згідно з ч. 2 ст. 42 КУзПБ.

80.          Названі обставини, у своїй сукупності дають підстави для висновку, що оспорюваний Договір про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 містить ознаки фраудаторного правочину, оскільки останній вчинений боржником у "підозрілий" період, а також у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредиторами, за відсутності можливості погашення таких вимог, укладення такого договору призвело до зменшення активів (приховування майна) та неплатоспроможності боржника; оспорюваний договір укладено боржником із заінтересованою особою. 

81.          Господарські суди правильно зауважили, що зважаючи внесення спірного майна до статутного капіталу іншої юридичної особи на наступний день після отримання від ТОВ "ІММЕ", подальшу передачу цього майна в іпотеку банку, фактично ТОВ "ІММЕ" не отримало економічної вигоди від укладеного правочину, здійснило правочин з відчуження нерухомого майна боржника іншій особі, який не мав під собою розумної ділової мети, адже передавши таке майно, ТОВ "ІММЕ" фактично позбавило себе основного активу, який міг ефективно використовуватись у підприємницькій діяльності, а у випадку неоплатності мав бути використаний для погашення вимог перед кредиторами.

82.          Верховний Суд погоджується з висновками обох судових інстанцій про те, що оспорюваний договір вчинено з метою виведення майна, уникнення сплати боргу кредитору (АТ КБ "Приватбанк"), перед яким у боржника вже була наявна заборгованість, тобто фактично сторони договору намагалися ухилитися від виконання майбутнього рішення суду у справі №904/1644/19, оскільки цивільно-правовий інструментарій (згадані правочини) використовувалися відповідачами-1, 3 для унеможливлення задоволення вимог банку (позивача), в тому числі за рахунок цього майна (його потенційної реалізації чи звернення стягнення на нього).

83.          Господарські суди правильно зазначили, що при укладенні правочину від 13.01.2021 його сторони діяли недобросовісно та нерозумно, позбавляючи ТОВ "ІММЕ" Об`єкта нерухомого майна значної площі і отримуючи натомість корпоративні права, від яких не отримувався дохід. 

84.          Верховний суд зауважує, що визначальну роль у процедурі банкрутства відіграє дотримання принципу конкурсного імунітету кредиторів, який спрямований на попередження та усунення будь-яких переваг одних кредиторів на шкоду інших. Важливе значення у дотримані цього принципу має формування конкурсної маси, її реалізації та задоволення вимог кредиторів в установленій законом черговості.

85.          Беручи до уваги наведене, суди першої та апеляційної інстанцій цілком обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для визнання укладеного між відповідачами-1, 3 правочину - Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 недійсним, під час укладення якого відповідачі-1, 3 діяли недобросовісно та зловживали правами щодо позивача з метою уникнення задоволення вимог позивача як кредитора, отже цей правочин є фраудаторним правочином. 

86.          Із цього приводу слід зауважити, що добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (ст. 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. При цьому діяльність у підприємницькій сфері має бути, за загальним правилом, спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків шляхом укладення договору поруки за боргами третіх осіб, які є формально самостійними учасниками господарського обороту.

Щодо визнання недійсним акта приймання-передачі майна

87.          Відповідно до встановлених господарськими судами обставин справи, оспорюваний Акт від 13.01.2021 щодо передачі Об`єкта нерухомого майна було складено на виконання Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021.

88.          Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.08.2022 у справі №916/546/21 зазначила, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

89.          Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Отже, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.

90.          Досліджуючи правову природу оспорюваного акта, господарські суди встановили, що на підставі Акта від 13.01.2021 відбувалась реєстрація права власності на нерухоме майно за ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ", тобто в цьому випадку акт має ознаки правочину відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, оскільки майно вибуло з володіння боржника на підставі Договору про внесення додаткового вкладу від 13.01.2021 та на підставі Акта від 13.01.2021.

91.          Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

92.          За змістом наведеної норми, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

93.          Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справ №916/675/15.

94.          Верховний Суд звертає увагу, що у справі, що розглядається, позовна вимога про визнання недійсним договору заявлена позивачем саме у взаємозв`язку із вимогою про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 13.01.2021, на підставі якого ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ" і набуло відповідне право власності на цей об`єкт, тобто є похідною вимогою. 

95.          При цьому, можливість оспорення акта приймання-передачі нерухомого майна шляхом заявлення відповідної вимоги про визнання його недійсним відповідає правовим висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №918/1377/16, від 12.06.2019 у справі №927/352/18, від 10.09.2019 у справі №918/370/18, від 28.09.2021 у справі №910/17954/20, від 17.05.2022 у справі №520/2224/19-ц, від 06.07.2022 у справі №372/3737/19.

96.          Отже, господарські суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що спірний акт приймання-передачі є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України та він може бути визнаний недійсним з наведених заявником підстав.

97.          Верховний Суд вважає, що доводи скаржників в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним Акта від 13.01.2021 щодо передачі Об`єкта нерухомого майна не знайшли своє підтвердження, а тому судові рішення у цій частині позовних вимог підлягають також залишенню без змін.

Щодо інших аргументів скаржників

98.          Верховний Суд щодо подібності правовідносин звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

99.          Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

100.          Твердження скаржників, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №925/593/21 щодо застосування ч. 1 ст. 61 КУзПБ, є безпідставними. Так у цій справі, суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що саме ліквідатор вправі і зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна банкрута, однак у справі, що переглядається, предметом спору є визнання недійним договору як фраудаторного за позовом кредитора, у якого наявний інтерес у справі про банкрутство - збільшення ліквідаційної маси боржника та задоволення за рахунок неї його грошових вимог до боржника, який має право на звернення до суду з заявою про визнання недійсним правочину боржника, який було вчинено до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника з підстав, передбачених нормами ЦК України та КУзПБ (подібний за змістом висновок щодо права кредитора на оскарження правочину боржника викладений у постанові Верховного Суду від 27.10.2022 у справі №904/1907/15).

101.          При цьому, у справі, що переглядається, з позовом звернувся кредитор боржника і вимог на підставі ст. 388 ЦК України (віндикація) кредитором не заявлялося, оскільки з такими вимогами може звернутися лише власник майна, тоді як банк не є власником майна, яке було предметом договору, що оспорюється. В даному спорі майно не витребовується у кінцевого власника, а вирішується спір про визнання недійсним договору, укладеного між боржником та ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ", та визнання недійсним Акта від 13.01.2021 щодо передачі Об`єкта нерухомого майна, на підставі яких була здійснена державна реєстрація відповідного майна за ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ".

102.          Щодо твердження скаржників про те, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

103.          У цьому зв`язку Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що висновок у наведеній справі зроблений у справі позовного провадження, тоді як у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19), у якій також позов було подано "заінтересованою особою", тобто не стороною оспорюваного правочину, міститься висновок про те, що "банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ, який визначає особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальним та має пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

104.          Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

105.          У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

106.          У зв`язку з викладеним, твердження скаржників про те, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту в частині визнання недійсним оспорюваного договору та акта приймання-передачі майна є помилковими.

107.          Верховний Суд погоджується з доводами Розпорядника майна про те, що правовідносини, які були предметом спору у справі №910/14928/18, та обставини дослідження судами відомостей фінансової звітності ТОВ "ДНІПРО-СІТІ ЕСТЕЙТ", отриманих з відкритих джерел, є неподібними, оскільки у справі №910/14928/18 розглядалась позовна заява про захист ділової репутації, вмотивована тим, що на сервісі Youcontrol було розміщено недостовірну інформацію щодо того, що позивач є стороною або фігурантом у судових рішеннях по справі №755/16816/17. Крім того, відповідно до змісту судових рішень, що оскаржуються, Верховний Суд не вбачає посилань на те, що вони грунтуються на аналітичній інформації з сервісу Youcontrol.

108.          Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених скаржниками постановах Верховного Суду в частині наявності підстав для скасування оскаржених судових рішень щодо задоволення позову, які, за твердженням скаржників не були враховані апеляційним господарським судом, Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржників на те, що суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування таких висновків, оскільки зміст оскаржуваної постанови не суперечить висновкам, на які посилаються скаржники, водночас у постанові враховано специфіку процедури банкрутства (на стадії розпорядження майна) боржника, передбачену спеціальним законодавством щодо банкрутства та роль в ній кредитора банкрута.

109.          Крім того, з урахуванням вимог ст. 300 ГПК України, твердження скаржників у касаційній скарзі про неповноту дослідження обставин та ненадання оцінки іншим доказам у справі, відхиляються Верховним Судом, оскільки доводи касаційних скарг не спростовують висновків суду, що оспорюваний договір містить ознаки фраудаторного договору, а його наслідки спрямовані на завдання шкоди кредитору боржника.

110.          Верховний Суд вважає помилковими доводи скаржників про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19), у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц та інших, оскільки судові рішення в оскаржуваній частині цим висновкам не суперечать.

111.          У цьому ж зв`язку Верховний Суд залишає без задоволення клопотання позивача про закриття касаційного провадження у справі та враховує доводи Розпорядника майна, викладені ним у відзиві на касаційну скаргу про те, що господарський суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права під час ухвалення оскаржуваної постанови.

112.          Також Верховний Суд відхиляє пояснення ТОВ "ІММЕ", подані Верховного Суду 07.03.3024 через систему "Електронний суд", в яких ТОВ "ІММЕ" просить врахувати під час вирішення спору матеріали інвентаризації ТОВ "ІММЕ", оскільки такі аргументи скаржника-2 фактично зводяться до необхідності встановлення обставин справи та переоцінки доказів, що відповідно до приписів ст. 300 ГПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції. 

113.          Водночас Верховний Суд відхиляє доводи АТ КБ "ПриватБанк", викладені в заяві, яка надійшла до Верховного Суду 12.03.2024 через систему "Електронний суд", щодо наявності підстав визнання дій ТОВ "ІММЕ" при поданні додаткових пояснень від 07.03.2024 із долученням доказів, зловживанням процесуальними правами, оскільки подання таких пояснень не перешкоджає розгляду справи в суді касаційної інстанції, тому підстави для застосування до ТОВ "ІММЕ" вимог ст. 43 ГПК України відсутні.

114.          З огляду на викладене, доводи касаційних скарг про неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних постанови та рішення, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм, не знайшли свого підтвердження за під час касаційного перегляду справи.

115.          У контексті вказаної практики Верховний Суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

116.          Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

117.          Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення господарської суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, - без змін. 

Судові витрати

118.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНІ ТЕХНОЛОГІЇ УКРАЇНИ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІММЕ" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.11.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі №904/3153/22(904/5022/22) в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       В. Картере

Судді                                                                                                    К. Огороднік

                                                                                                    В. Пєсков