УХВАЛА

29 січня 2024 року 
м. Київ

cправа №  904/4654/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Янова Георгія Івановича, Фізичної особи-підприємця Обдимка Сергія Михайловича, Фізичної особи-підприємця Дудник Тетяни Григорівни та ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.10.2023
за позовом Нікопольської міської ради
до: 1) Фізичної особи-підприємця Янова Георгія Івановича; 
2) Фізичної особи-підприємця Обдимка Сергія Михайловича;
3) Фізичної особи-підприємця Дудник Тетяни Григорівни; 
4) ОСОБА_1 
про стягнення 889 597,09 грн,
ВСТАНОВИВ:
Нікопольська міська рада звернулась до господарського суду з позовною заявою до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Янова Георгія Івановича, відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Обдимка Сергія Михайловича, відповідача-3: Фізичної особи-підприємця Дудник Тетяни Григорівни, відповідача-4: Фізичної особи-підприємця Гогун Тетяни Миколаївни, в якій, з урахуванням заяви від 23.12.2022 про уточнення позовних вимог, просить суд:
- стягнути з Фізичної особи-підприємця Янова Георгія Івановича на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 142 168,01 грн за період з 01.08.2019 по 05.09.2021;
- стягнути з Фізичної особи-підприємця Обдимка Сергія Михайловича на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 38 616,65 грн за період з 01.08.2019 по 30.06.2022;
- стягнути з Фізичної особи-підприємця Дудник Тетяни Григорівни на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 35 527,32 грн за період з 01.08.2019 по 30.06.2022;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 673 285,11 грн за період з 01.08.2019 по 30.06.2022.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі, являючись фактичними користувачами земельної ділянки площею 1,64 га, яка знаходиться на вул. Електрометалургів, 145 у м. Нікополі, за місцем знаходження належного їм на праві приватної спільної часткової власності об`єкту нерухомого майна "Комплекс", користуються вказаною земельною ділянкою без передбаченого чинним законодавством договору оренди земельної ділянки, не сплачують передбачену чинним законодавством плату за користування земельною ділянкою, внаслідок чого порушують права власника в особі Нікопольської міської ради щодо отримання орендної плати за користування відповідачами спірною земельною ділянкою.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судове рішення мотивоване тим, що враховуючи положення статті 79-1 Земельного кодексу України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", спірна земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, не була сформована як об`єкт цивільного права протягом зазначеного позивачем періоду, а позивачем самостійно визначено розмір зобов`язання шляхом арифметичного розрахунку. Із наданих до позовної заяви розрахунків неможливо встановити чи правильними є застосовані позивачем функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені в якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення позивачем.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.10.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2023 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено в повному обсязі.
Постанова мотивована тим, що право користування спірною земельною ділянкою виникло ще у 1996 році згідно: рішення Нікопольської міської ради від 22.09.1995 № 600 та Державного акту на землю від 31.01.1996, номер реєстрації 504, тому, ураховуючи вказану норму закону, така ділянка є сформованою ще з 1996 року (тобто до 2004 року); визначені конкретні межі, конфігурація, площа, цільове призначення, виданий відповідний підтверджуючий документ; відповідачами не надано доказів затвердження чи розробки будь-якої іншої землевпорядної документації щодо такої земельної ділянки в частині: поділу, зміни площі, конфігурації, цільового призначення, тощо; з огляду на що висновок господарського суду про те, що спірна земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, не була сформована як об`єкт цивільного права протягом зазначеного позивачем періоду, суперечить матеріалам справи; отже відповідачі, являючись фактичними користувачами земельної ділянки, користуються вказаною земельною ділянкою без належної правової підстави, зокрема, без передбаченого чинним законодавством договору оренди земельної ділянки. 
26.12.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) Фізична особа-підприємець Янов Георгій Іванович, Фізична особа-підприємець Обдимко Сергій Михайлович, Фізична особа-підприємець Дудник Тетяна Григорівна та ОСОБА_1 (далі - відповідачі) звернулися до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.10.2023 (повний текст постанови складено 13.11.2023), в якій просять постанову скасувати і рішення залишити в силі.
Дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та зміст судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини 7 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.
Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 889 597,09   грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 (2   481,00   грн   х   500   =   1   248   100,00 грн), з урахуванням положень ГПК України касаційна скарга може бути розглянута в касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.
Відповідачі у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судового рішення зазначають неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права за виключним випадком, передбаченим пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, який без обґрунтувань, передбачених пунктом 2 частини 3 цієї ж статті, не можуть вважатися дотриманням приписів статті 290 цього ж Кодексу, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення грошових коштів, розмір яких не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином скаржники не дотримався умови допуску справи до касаційного оскарження, в якій предметом позову є стягнення грошових коштів, розмір яких не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Доводи, які викладені в касаційній скарзі зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
У частині 4 статті 11 ГПК України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).
Отже, Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 ГПК України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачів на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.
Відповідно до положень частини 6 статті 293 ГПК України, копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, 
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/4654/22 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Янова Георгія Івановича, Фізичної особи-підприємця Обдимка Сергія Михайловича, Фізичної особи-підприємця Дудник Тетяни Григорівни та ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.10.2023.
2. Копію цієї ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику, а іншим учасникам справи - копію ухвали.
3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                Г. М. Мачульський

Судді                                                                                          Л. І. Рогач

                                                                                          Є. В. Краснов