ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року 

м. Київ

cправа №  925/989/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,     
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Балачій Олени В`ячеславівни
на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2023 (суддя Васянович А. В.)
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 (головуючий суддя Демидова А.М., судді Владимиренко С. В., Ходаківська І.П.)
у справі № 925/989/22
за позовом Черкаської міської ради
до 1) Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Золотоніської міської ради Андрущенко Ірини Сергіївни і 2)    фізичної особи-підприємця Балачій Олени В`ячеславівни
про скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна з одночасним припиненням речових прав,
(у судове засідання з`явився представник позивача - Слинько М. Г.)
СУТЬ СПОРУ
1.          Суть позовних вимог Черкаської міської ради (далі - Черкаська міськрада, позивач) зводиться до порушення прав останньої як власника земельної ділянки, на якій розміщено тимчасову споруду, у зв`язку зі здійсненням реєстрації права власності на неї як на об`єкт нерухомого майна за Балачій Оленою В`ячеславівною (далі - ФОП Балачій О. В., відповідачка-2).
2.          Верховний Суд у цій справі розглядав касаційну скаргу ФОП Балачій О. В., яка не погоджувалась із висновком судів щодо часткового задоволення позову з підстав порушення правил юрисдикції господарських судів щодо розгляду даного спору.
3.          За результатом розгляду касаційної скарги, Верховний Суд прийшов до висновку про необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без змін, про що детально викладено нижче.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
4.          Черкаська міськрада звернулася до Господарського суду Черкаської області з позовом до державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Золотоніської міської ради Андрущенко Ірини Сергіївни (далі - державний реєстратор Андрущенко І. С., відповідач-1) та ФОП Балачій О. В. про скасування рішення державного реєстратора Андрущенко І. С. за індексним №    54468840 від 07.10.2020 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за Балачій О. В. на нежитлове приміщення (торговельний павільйон) загальною площею 50,1 кв.м, розташоване у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2188128071101 з одночасним припиненням речових прав Балачій О. В. на вказаний об`єкт нерухомого майна та закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказаний об`єкт.
5.          В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що рішення про державну реєстрацію за відповідачкою-2 права власності тимчасової споруди як нежитлової будівлі (нерухомого майна) прийнято державним реєстратором із грубим порушенням вимог чинного законодавства України, що є підставою для його скасування. При цьому, реєстрація тимчасової споруди як об`єкта нерухомого майна порушує інтереси та права територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міськради як власника земельної ділянки, на якій розміщено нежитлову будівлю.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
6.          Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.04.2023 позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за Балачій О. В. на нежитлове приміщення (торговельний павільйон) загальною площею 50,1 кв.м, розташоване у АДРЕСА_1 . У задоволенні решт позивних вимог відмовлено.
7.          Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка-2 для проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення не надала державному реєстратору документів, перелік яких визначений у законі, і які б свідчили про виникнення права власності саме на нерухоме майно та надавали б реєстратору законні підстави для здійснення державної реєстрації відповідного речового права на об`єкт за нею. Зазначені обставини, згідно із висновком суду, свідчать, що державна реєстрація права власності проведена реєстратором за відсутності обов`язкових і необхідних документів. Відтак, тимчасова споруда не могла бути зареєстрована державним реєстратором як об`єкт нерухомого майна.
8.          У задоволенні позовної вимоги про одночасне припинення речових прав Балачій О. В. на нежитлове приміщення (торговельний павільйон) та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказаний об`єкт, суд відмовив, вказавши, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, відповідні права чи обтяження припиняються. Отже, речові права Балачій О. В. на спірне нежитлове приміщення як на об`єкт нерухомого майна припиняються в силу прямої вказівки закону, і для цього не потрібно окремого судового рішення.
9.          Клопотання відповідачки-2 про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір у цій справі належить до юрисдикції цивільного, а не господарського суду, місцевий господарський суд відхилив. При цьому, суд погодився з доводами позивача, що спірна нежитлова споруда може використовуватися виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для особистих та/або побутових потреб фізичної особи.
10.          За наслідком апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ФОП Балачій О. В. на рішення суду першої інстанції від 17.04.2023 з підстав порушення правил суб`єктної та предметної юрисдикції, постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 рішення суду першої інстанції у цій справі залишено без змін з тих же підстав.
11.          При цьому апеляційний суд врахував, що відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. 
12.          Відповідно до пункту 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок), тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Відповідно до пунктів 2.1-2.2 Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди (додаток 1). Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди.
13.          У свою чергу, відповідно до пункту 1.4 Порядку, замовник - суб`єкт господарювання, який реалізує право розмістити тимчасову споруду на підставі паспорта прив`язки.
14.          Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що у пояснювальній записці до проєкту спірної тимчасової споруди зазначено, що за призначенням об`єкт відноситься до громадських, зокрема, павільйон для продажу продтоварів (розділ І. Загальні положення). Також зазначається, що тимчасова споруда розрахована для торгівлі продовольчими товарами (розділ II. Архітектурно-будівельні рішення). 
15.          З огляду на що, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нежитлове приміщення (торговельний павільйон), право власності на яке зареєстровано за Балачій О. В. на підставі паспорту прив`язки від 28.08.2020 ТС №    930, може використовуватися виключно для здійснення підприємницької діяльності, що виключає її застосування для власних особистих та/або побутових потреб
16.          Отже, в частині питання щодо визначення юрисдикції спору суд апеляційної інстанції виснував, що, оскільки (1) нежитлове приміщення (торговельний павільйон) за функціональним призначенням може використовуватися виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для особистих та/або побутових потреб фізичної особи, (2) а право власності на таке нежитлове приміщення (торговельний павільйон) зареєстровано за Балачій О. В. на підставі паспорту прив`язки, виданого останній саме як фізичній особі-підприємцю, спір у цій справі належить до юрисдикції господарського суду.
Касаційна скарга
17.          Не погодившись із прийнятими у справі рішеннями, ФОП Балачій О. В. звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
18.          Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржниця посилається на порушення судами приписів статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №    522/7909/16-ц, від 20.06.2018 у справі №    216/181/16-ц, від 22.08.2018 у справі №    339/388/16-ц, від 22.08.2018 у справі №    401/3856/16-ц та від 25.02.2020 у справі № 916/385/19.
19.          Скаржниця наголошує, що нежитлове приміщення (торговельний павільйон) набуто нею у власність як фізичною особою, а докази використання останньою як суб`єктом господарювання такого нежитлового приміщення для здійснення господарської діяльності - відсутні. 
20.          При цьому вказує на неврахування судами обставин передачі нею нежитлового приміщення за договором позички від 01.03.2022 у тимчасове безоплатне користування іншій фізичній особі, що унеможливлює висновок про мету одержання прибутку від укладення такого правочину.
21.          Отже, на переконання скаржниці, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, є такими, що виникли під час здійснення відповідачкою-2 господарської діяльності, а відтак провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.
22.          Також, як на підставу для скасування судових рішень у цій справі, скаржниця посилається на норму пункту 6 частини першої статті 310 ГПК України, згідно з якою судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.
Відзив
23.          Черкаська міськрада подала відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
24.          Позивач, зокрема, вказує, що тимчасова споруда на яку відповідачкою-2 зареєстровано право власності на підставі паспорту прив`язки від 28.08.2020 ТС №    930 може використовуватись виключно для здійснення підприємницької діяльності, що виключає її застосування для власних особистих та/ або побутових потреб, а отже і виключає цивільний характер спірних правовідносин.
25.          Державний реєстратор Андрущенко І. С. не надала відзив на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
26.          29.05.2020 Балачій О. В. звернулася до Управління планування та архітектури департаменту містобудування та Центру надання адміністративних послуг департаменту управління справами Черкаської міської ради із заявою вх.    № 01-27/26823 про визначення відповідності намірів розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 (в комплексі із зупинкою громадського транспорту).
27.          Листом-повідомленням від 21.07.2020 вих. № 01-27/26823 Управління планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради (далі - Управління планування та архітектури) повідомило, що не заперечує можливість розміщення існуючого торговельного павільйону в комплексі із зупинкою громадського транспорту по АДРЕСА_1.
28.          25.08.2020 Балачій О. В. звернулася до Управління планування та архітектури із заявою вх. № 01-28/47368 про оформлення (переоформлення) паспорту прив`язки тимчасової споруди.
29.          28.08.2020 Управління планування та архітектури оформило ФОП Балачій    О.    В. паспорт прив`язки тимчасової споруди за № 930.
30.          Державним реєстратором Андрущенко І. С. прийнято рішення за індексним від 07.10.2020 № 54468840 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за Балачій О. В. на нежитлове приміщення (торговельний павільйон) загальною площею 50,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 38559211, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2188128071101.
31.          За доводами позивача, Балачій О. В. не надавалося містобудівних умов та обмежень, будівельного паспорта на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Крім того, зазначена земельна ділянка відповідачці-2 не надавалася у власність або користування для забудови.
32.          Згідно з листом Управління планування та архітектури від 09.09.2022 № 4032 жодному об`єкту нерухомого майна не присвоювалася адреса: АДРЕСА_1 .
33.          У подальшому Балачій О. В. звернулася до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради як розпорядника земель м. Черкаси із заявою від 30.08.2022 вх. № 01-06/28034 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 39/2, орієнтовною площею 0,0064 га під торговельний павільйон.
34.          Згідно з проєктом тимчасової споруди павільйон представляє собою стаціонарну тимчасову споруду, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей, виконується з полегшених конструкцій та встановлюється без влаштування фундаментів. За призначенням об`єкт відноситься до громадських, зокрема, павільйон - для продажу продтоварів, зупинка для очікування транспорту, не є об`єктом масового перебування людей.
35.          Відповідно до акта від 22.09.2022 в ході перевірки встановлено, що за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, буд. 39/2, розміщена тимчасова споруда (зупиночний комплекс), яка складається з торговельного павільйону та накриття. Інші окремо розташовані споруди за вказаною адресою відсутні. Орієнтовні розміри торговельного павільйону становлять: довжина - 5,4 м, ширина - 2,8 м. Тимчасова споруда виготовлена з металу без улаштування фундаменту.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
36.          Згідно з частинами першою, другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
37.          З урахуванням визначених статтею 300 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції, перегляд постанови суду апеляційної інстанції здійснюється виключно в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
38.          Судові рішення у справі оскаржуються ФОП Балачій О. В. з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
39.           Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ФОП Балачій О. В. оскаржує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з підстав порушення правил юрисдикції господарського суду щодо розгляду цього спору та не зазначає інших підстав, з яких вона не погоджується із висновками місцевого господарського суду.
Щодо суті касаційної скарги
40.          Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
41.          Відповідачка-2 вважає, що спір у цій справі належить розглядати за правилами не господарського, а цивільного судочинства.
42.          Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
43.          Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно визначає склад сторін справи, вказуючи відповідачів у справі, визначає предмет та підстави позову. Однак правила розгляду юридичного конфлікту у суді необхідно встановлювати, виходячи з дійсного змісту спірних матеріальних правовідносин та складу сторін таких правовідносин, не обмежуючись сформованим позивачем складом сторін справи. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19, у пункті 6.8 постанови Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22, у пункті 23 постанови Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 920/225/22, у пункті 5.12 постанови Верховного суду від 24.05.2023 у справі № 920/336/22.
44.          Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
45.          Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).
46.          За змістом частин першої - третьої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
47.          Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.
48.          Водночас, за змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
49.          Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).
50.          Разом із цим, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
51.          Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №    920/343/22.
52.          У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для здійснення оспорюваної позивачем реєстрації права власності на нежитлове приміщення (торговельний павільйон) за Балачій О. В. визначено паспорт прив`язки тимчасової споруди від 28.08.2020 № 930.
53.          Відповідно до статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
54.          Верховний Суд зазначає, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 920/1275/16.
55.          Про нероздільність майна, прав та обов`язків фізичної особи, набутих як у зв`язку із підприємницькою діяльністю та і поза нею, додатково свідчить те, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язанням) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 916/559/17); господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №    904/1083/18).
56.          З урахуванням встановленого судам попередніх інстанцій у цій справі функціонального призначення спірного об`єкта, підставою для реєстрація права власності на яке визначено паспорт прив`язки, виданий Балачій О. В. саме як фізичній особі-підприємцю (а також викладеного у пунктах 11-16 цієї постанови), колегія суддів відхиляє доводи ФОП Балачій О. В. стосовно того, що право власності на спірний об`єкт зареєстроване за останньою як за фізичною особою без прив`язки до наявності у неї статусу підприємця.
57.          Також Верховний Суд відхиляє посилання скаржниці на те, що вона не здійснює підприємницької діяльності, оскільки за договором позички від 01.03.2022 та актом приймання-передачі від 01.03.2022 нежитлове приміщення (торговельний павільйон) передано нею у тимчасове безоплатне користування іншій фізичній особі ОСОБА_2 , оскільки предметом позову у цій справі є вимога органу місцевого самоврядування щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за відповідачкою-2 на тимчасову споруду, тоді як передання торговельного павільйону у користування іншій особі на підставі договору позички не змінює зміст правовідносин сторін у цій справі.
58.          Таким чином, зважаючи на встановлені склад учасників цієї справи, зміст і предмет позову, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей спір має розглядатися саме за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
59.          Водночас, посилання скаржниці на те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновків Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах зі справ № 916/385/19, №    216/181/16-ц, №    339/388/16-ц, №    401/3856/16-ц, № 2-7615/10, №    522/7909/16-ц (в частині того, що набуття статусу фізичної особи-підприємця не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно), відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
60.          Колегія суддів враховує, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі №    233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
61.          З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
62.          Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
63.          Враховуючи наведені вище, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спорів у справах №    216/181/16-ц, №    339/388/16-ц, №    401/3856/16-ц, № 2-7615/10, №    522/7909/16-ц, оскільки існує ряд істотних відмінностей не тільки в суб`єктах та об`єктах цих правовідносин, а і насамперед у їхньому змісті, що застосовування висновків суду касаційної інстанції із наведених справ в межах даної справи виключає, чим доводи скаржниці безальтернативно спростовує.
64.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №    401/3856/16 спір стосувався вимоги фізичної особи щодо виконання відповідачем попереднього договору шляхом зобов`язання останнього укласти з позивачем договір купівлі-продажу будівлі складу.
65.          У справі №    401/3856/16 суди першої й апеляційної інстанцій не встановили, що позивач підписував попередній договір, здійснюючи господарську діяльність і маючи статус фізичної особи-підприємця, як і не встановили обставини придбання чи фактичного використання позивачем будівлі для здійснення господарської діяльності.
66.          У зв`язку із наведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 401/3856/16-ц вказала, що спір, який виник між фізичною та юридичною особою щодо придбання фізичною особою нерухомого майна, має розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо вказана фізична особа на момент укладення відповідного договору не була зареєстрована як підприємець, не придбавала нерухоме майно для здійснення як підприємець господарської діяльності та/чи фактично не використовувала його з такою метою.
67.          У іншій справі № 339/388/16-ц, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у якій посилається скаржниця, розглядався спір про спонукання фізичної особи до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.
68.          Так, за обставинами справи № 339/388/16-ц суди першої та апеляційної інстанцій не встановили факт будівництва чи використання відповідачем (фізичною особою) багатоквартирного житлового будинку з метою здійснення підприємницької діяльності.
69.          У зв`язку із наведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 401/3856/16-ц вказала, що оскільки Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачив, що стороною договору про пайову участь як замовник може бути фізична особа, і в декларації про готовність багатоквартирного житлового будинку до експлуатації замовником будівництва відповідач вказаний як фізична особа, а не як підприємець, то за відсутності встановлених судами фактів будівництва чи використання відповідачем багатоквартирного житлового будинку з метою здійснення підприємницької діяльності підстави для розгляду справи за правилами господарського судочинства відсутні.
70.          Також колегія суддів встановила, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 216/181/16-ц, на яку посилається скаржниця, ухвалена за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітісервіс-КР" до фізичної особи про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
71.          У справі №    216/181/16-ц суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач є фізичною особою-підприємцем відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманої з веб-сайту Державного підприємства "Інформаційно-ресурсний центр" Міністерства юстиції України. Крім того, суди на підставі Інформаційної довідки встановили, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність у належному йому на праві власності приміщенні. З огляду на це суди дійшли висновку про юрисдикцію господарського суду щодо вирішення спору.
72.          Водночас, перевіряючи застосування у справі № 216/181/16-ц судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 зазначила про відсутність підстав вважати спір у цій справі  пов`язаним з господарською діяльністю відповідача, звернувши увагу на те,  що суди неналежно дослідили наявні у матеріалах справи докази, а саме; проєкт договору, який позивач просив визнати укладеним, на предмет того, у зв`язку з перебуванням у власності відповідача якого об`єкта (квартири чи приміщення) позивач надає житлово-комунальні послуги за пропонованим договором; відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо видів діяльності відповідача та їх зв`язку з приміщенням.
73.          Що стосується посилання скаржниці на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, предметом судового розгляду у якій було питання визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка отримала дозвіл на будівництво торговельного павільйону, однак технічної документації не оформила, колегія суддів зазначає таке.
74.          У справі № 2-7615/10 суд першої інстанції заочним рішенням від 01.09.2010 позов задовольнив, визнавши за позивачем право власності на самочинно збудований торговельний павільйон.
75.          Суд апеляційної інстанції ухвалою від 04.10.2016 заочне рішення суду першої інстанції від 01.09.2010 скасував, провадження у справі № 2-7615/10 закрив. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції зазначив, що спірні правовідносини виникли між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і має розглядатися господарським судом.
76.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 вказала, що у цій справі позивачка просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно як за фізичною особою. У цьому випадку предметом позовних вимог є визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. 
77.          З огляду на що, Велика Палата не погодилась з висновком суду апеляційної інстанції зазначивши, що у справі № 2-7615/10 позовні вимоги фізичної особи не стосувалися укладання та виконання господарських договорів та здійснення господарської діяльності. Фізична особа просила визнати право власності на самочинно зведене нерухоме майно. Тобто, на відміну від справи, що переглядається, між сторонами провадження у справі № 2-7615/10 не існувало правовідносин, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам. Тому Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що, закривши провадження у справі № 2-7615/10 та вказавши на необхідність розгляду позову в порядку господарського судочинства, апеляційний суд не врахував особливостей правового статусу суб`єкта звернення та не визначився з предметом позовних вимог, а також зі змістом спірних правовідносин.
78.          У іншій справі № 522/7909/16-ц предметом спору є стягнення заборгованості за договором поставки укладеним з фізичною особою. 
79.          Відхиляючи у справі № 522/7909/16 доводи відповідача про підсудність справи господарському суду, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що оскільки відповідач уклав договір поставки саме як фізична особа, спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
80.          Погоджуючись з такими висновками судів попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц вказала, що оскільки договір поставки укладений, а товар - частково оплачений відповідачем як фізичною особою, а не як суб`єктом підприємницької діяльності, а також у зв`язку із непідтвердженням використання останнім поставлених товарів на будівництво об`єкта (Національний університет "Одеська юридична академія"), доводи відповідача про необхідність розгляду спору за правилами господарського судочинства є необґрунтованими.
81.          У справі, що переглядається, ФОП Балачій О. В. не спростовано встановлених судами обставин того, що: (1) тимчасова споруда (реєстрація права власності на яку є предметом оспорення) може використовуватися виключно для здійснення підприємницької діяльності; (2) в паспорті прив`язки тимчасової споруди від 28.08.2020 № 930, який став підставою для здійснення реєстрації права власності, зазначено, що замовником цього документа є саме ФОП Балачій О. В. 
82.          Водночас, посилання скаржниці на викладені Великою Палатою Верховного Суду у справах №216/181/16-ц, №    339/388/16-ц, №401/3856/16-ц, № 2-7615/10, №522/7909/16-ц правові позиції в обґрунтування своїх доводів щодо непідсудності цього спору суду господарської юрисдикції, фактично зводиться до тлумачення правових висновків у наведених постановах на свою користь, при цьому здійснене судами попередніх інстанцій правозастосування у цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, на які посилається скаржниця.
83.          При цьому колегія суддів окремо зазначає, що висновки, яких дійшли суди попередніх інстанцій у цій справі, не суперечать, а навпаки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.02.2020 у справі №    916/385/19, на яку посилається скаржниця у касаційній скарзі.
84.          Так, у справі № 916/385/19 розглядався спір за позовом фізичної особи-підприємця до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання дій відповідачів щодо знесення торговельного павільйону протиправними та стягнення збитків. 
85.          Місцевий та апеляційний господарські суди закриваючи провадження у справі зазначили, що цей спір має вирішуватись за правилами цивільного судочинства, оскільки заявлені позовні вимоги з огляду на їх підставу й мету, спрямовані на захист права власності та відшкодування збитків позивача як фізичної особи, а не на поновлення прав, що виникають під час здійснення останньою підприємницької діяльності.
86.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.02.2020 у справі №    916/385/19 не погодилась з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій зазначивши, що спірний торговельний павільйон належав позивачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, використовувався позивачкою у здійсненні її господарської діяльності на підставі дозволів на роботу торговельного павільйону, виданих органом державного пожежного нагляду України та санітарно-епідеміологічною службою.
87.          Тобто, у справі № 916/385/19 Велика Палата Верховного Суду виходила із фактичних обставин того, що позивачка, маючи у власності як фізична особа нерухоме майно, використовувала його для здійснення своєї господарської діяльності, однак суди попередніх інстанцій цього не врахували, зазначивши тільки про те, що спірне майно належить позивачу як фізичній особі.
88.          Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що цитування скаржницею окремих висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст перелічених скаржницею постанов не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
89.          Будь-яких інших правових позицій, в розріз з якими прийняті оскаржувані рішення в частині визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду цього спору, скаржниця не наводить, навпаки зміст касаційної скарги в цій частині зводиться лише до суб`єктивної незгоди із позицією судів першої та апеляційної інстанцій та із встановленими ними обставинами та дослідженими доказами.
90.          Ураховуючи наведене, заявлена ФОП Балачій О. В. у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанції (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) у даному касаційному провадженні не підтвердилась. Неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм права, якими врегульовані спірні правовідносини, скаржницею не доведено.
91.          Стосовно доводів касаційної скарги, обґрунтованих підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.
92.          Пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
93.          В свою чергу, у пункті 6 частини першої статті 310 ГПК України (на який посилається скаржниця) вказано, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.
94.          Верховний Суд звертає увагу на те, що зміст касаційної скарги в цій частині зводяться виключно до цитування норми пункту 6 частини першої статті 310 ГПК України, тоді як касаційна скарга взагалі не містить обґрунтування на підтвердження допущення судами конкретних процесуальних порушень саме щодо правил інстанційної або територіальної юрисдикції, що є предметом правового регулювання зазначеної процесуальної норми.
95.          Ураховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що підстава касаційного оскарження, визначена в пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, також не отримала свого підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень у справі № 922/989/22.
96.          Усі інші доводи касаційної скарги (1) не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною другою статті 287 ГПК України; (2) не доводять порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права; (3) спрямовані на переоцінку доказів та обставин справи, що були предметом розгляду та їм була надана належна правова оцінка, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому відхиляються Судом (касаційний розгляд здійснюється в межах, передбачених статтею 300 ГПК України).
97.          У зв`язку із наведеним вище, Касаційним господарським судом також враховуються доводи відзиву Черкаської міськради на касаційну скаргу в частині визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду спору у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
98.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
99.          Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
100.          Звертаючись із касаційною скаргою, скаржниця, у межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростувала наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довела неправильного застосування ними норм матеріального і порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень у справі.
101.          За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ФОП Балачій О. В. залишити без задоволення, а оскаржувані постанову апеляційного господарського суду і рішення місцевого господарського суду - без змін.
Розподіл судових витрат
102.          Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями  300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Балачій Олени В`ячеславівни залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Черкаської області від 17.04.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 у справі № 925/989/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  О. В. Случ
Судді                                                                                     Н. О. Волковицька
                                                                                       С. К. Могил