УХВАЛА

06 лютого 2024 року 

м. Київ

cправа №  917/409/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Матвійця Володимира Миколайовича
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 (головуючий суддя Тарасова І. В., судді Білоусова Я. О., Пуль О. А.)
у справі № 917/409/23
за позовом фізичної особи-підприємця Матвійця Володимира Миколайовича
до Сенчанської сільської ради,
за участю - Полтавської обласної прокуратури,
про визнання укладеною додаткової угоди, 
(у судовому засіданні взяли участь прокурорка - Круш Т. О., представник позивача - Кумечко М. С.)
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Фізична особа-підприємець Матвієць Володимир Миколайович (далі - позивач, ФОП Матвієць В. М.) звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Сенчанської сільської ради (далі - відповідач, Сенчанська сільрада), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення 33 сесії 8 скликання Сенчанської сільради від 22.12.2022 № 16, яким ФОП Матвійцю В. М. відмовлено у поновленні договору оренди землі від 16.03.2012 на земельну ділянку з кадастровим №5322686600:00:005:0456, загальною площею 9,850 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Сенчанської сільради;
- визнати поновленим договір оренди землі від 16.03.2012 (зареєстрований у Державному реєстрі земель 12.12.2012, вчинено запис за № 532260004004219), укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ФОП Матвійцем В. М., з урахуванням додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 16.03.2012 та внесення змін до нього, датованої 06.07.2016 (номер запису про інше речове право: 15788749 від 02.08.2016) та додаткової угоди № 2 до договору оренди землі від 16.03.2012, датованої 01.02.2021, шляхом визнання укладеною між                Сенчанською сільрадою та ФОП Матвійцем В. М. додаткової угоди № 3 до договору оренди землі від 16.03.2012 про поновлення договору оренди землі від 16.03.2012 (номер запису про інше речове право: 14013768 від 30.03.2016) на той самий строк (сім років) та на тих самих умовах, що передбачені договором в редакції, що наведена в позовній заяві.
2.          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним виконані всі передбачені частинами першою - п`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка поширюється на спірні правовідносини) вимоги щодо реалізації ним свого переважного права на укладання спірного договору оренди землі на новий строк, оскільки позивач належним чином виконував свої зобов`язання за цим договором та звернувся до відповідача із повідомленням про намір скористатися вказаним правом не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди, додавши до листа-повідомлення проєкт відповідної додаткової угоди, за результатами розгляду якого оспорюваним рішенням 33 сесії 8 скликання Сенчанської сільради від 22.12.2022 № 16 невмотивовано відмовлено в поновленні спірного договору на новий строк, чим порушено право орендаря як добросовісного землекористувача на першочергове поновлення цього договору на новий строк.
Короткий зміст судових рішень
3.          Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.06.2023 позов задоволено.
4.          В обґрунтування висновку про задоволення позову суд посилався на те, що позивач як добросовісний орендар виконав всі вимоги, передбачені частинами першою - п`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка поширюється на спірні правовідносини) для реалізації свого переважного права на поновлення договору на новий строк, оскільки                належним чином виконував обов`язки за договором, у встановлений строк надіслав лист-повідомлення про поновлення договору на новий строк, додавши проєкт відповідної додаткової угоди, в той час як відповідач (орендодавець) в порушення положень частини п`ятої вказаної статті не вчинив будь-яких дій, спрямованих на узгодження з орендарем істотних умов договору у випадку його незгоди із запропонованими позивачем змінами щодо терміну дії договору та розміру орендної плати, у зв`язку з чим дії відповідача під час процедури поновлення спірного договору не можна вважати добросовісними, а враховуючи факт продовження використання позивачем спірної земельної ділянки зі сплатою орендної плати, наявні підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення                відповідача, яким позивачеві відмовлено у поновленні договору та для визнання укладеної додаткової угоди до договору, в редакції, наведеній позивачем у позовній заяві.                 
5.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 рішення суду першої інстанції від 22.06.2023 скасовано, прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.
6.          З обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, вбачається, що відповідач (орендодавець) повідомив позивача про розгляд його повідомлення про намір скористатися переважним правом на сесії Сенчанської сільради та за результатами такого розгляду оспорюваним рішенням від 22.12.2022 № 16 до закінчення строку дії договору висловив волевиявлення на відмову у продовженні договору (з протоколу спільного засідання постійних депутатських комісій Сенчанської сільради VIII скликання від 16.12.2022 встановлено, що підставою відмови у поновленні договору оренди стала можливість виставлення на аукціон з продажу права оренди),                тобто саме на припинення, а не зміну договірних правовідносин, здійснивши 24.03.2023 на підставі цього рішення державну реєстрацію припинення права оренди позивача, що відповідно до частини четвертої статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин) є підставою для припинення права орендаря на укладення договору оренди земельної ділянки та виключає продовження договору на новий строк. 
7.          При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що закон не встановлює вимог щодо форми та підстав для такої відмови, а також не вимагає від орендодавця наводити її причини, а переважне право орендаря                на укладення договору оренди на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, у даному випадку представницького органу власника (територіальної громади) земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.          Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 скасувати, рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2023 залишити в силі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі (узагальнено)
9.          Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" та без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 912/1802/21, від 09.11.2021 у справі № 917/103/20, від 09.11.2021 у справі №        917/104/20, від 10.11.2021 у справі № 917/105/20 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц.
10.          Разом з тим, у касаційній скарзі скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми статей 74, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо оцінки доказів у справі та необхідності застосування категорії стандартів доказування, неврахувавши при цьому висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
11.          Крім того, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції також не врахував висновки, які стосуються застосування презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, викладені у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 920/743/17, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16, від 20.05.2020 у справі № 905/650/19.
12.          На переконання скаржника, у зв`язку із встановленням обставин дотримання позивачем як орендарем процедури і строків звернення до відповідача як орендодавця із повідомленням про намір поновити договір оренди землі та невиконання орендодавцем установленого частиною п`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" обов`язку у місячний термін розглянути надісланий орендарем лист-повідомлення, поведінку відповідача не можна визнати добросовісною.
13.          Отже, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував того, що порушивши визначений нормами земельного законодавства строк розгляду заяви позивача про намір поновити договір оренди від 16.03.2012, Сенчанська сільрада створила умови для правомірного очікування продовження договору оренди шляхом "мовчазної згоди".
14.          Окрім цього, скаржник вказує на те, що за відсутності відповідних доказів, мотиви відмови орендодавця у поновленні договору оренди землі з підстав наміру останнього продати у майбутньому право оренди спірної земельної ділянки на аукціоні, є неправомірними та безпідставними.
Позиція інших учасників справи
15.          Сенчанська сільрада та Полтавська обласна прокуратура подали відзиви на касаційну скаргу, в яких вважають її доводи безпідставними та необґрунтованими. Просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
16.          Також до Верховного Суду від ФОП Матвійця В. М. надійшли відповідь на відзив Сенчанської сільради і додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких позивач вказував на помилковість доводів відповідача, та просив касаційну скаргу задовольнити.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
17.          Згідно з частинами першою - другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
18.          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника позивача (скаржника), перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Матвійця В. М. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 у цій справі з огляду на таке.
19.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
20.          Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 
-          суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
-          спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
21.          Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
22.          При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
23.          Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
24.          Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
25.          Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
26.          Проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на неврахування правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними з огляду на таке.
27.          Так, предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Сенчанської сільради щодо відмови ФОП Матвійцю В. М. у поновленні договору оренди землі, а також визнання поновленим договору оренди землі шляхом визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі. 
28.          Як зазначалося у пунктах 6-7 цієї ухвали, підставами для відмови у задоволенні позову слугували, зокрема, встановлені судом апеляційної інстанції обставини прийняття на сесії Сенчанською сільрадою до закінчення строку дії договору оренди землі відповідного рішення, яке свідчило про наявність очевидного волевиявлення орендодавця на припинення орендних правовідносин з позивачем після закінчення строку дії спірного договору оренди. 
29.          Водночас, у справі № 912/1802/21, на висновки з якої посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги Селянського (фермерського) господарства "Веселка" до Петрівської селищної ради Кіровоградської області  про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі у викладеній ним редакції.
30.          Позовні вимоги з посиланням на положення частини першу - п`яту статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону від 17.02.2011) обґрунтовані у справі № 912/1802/21 тим, що позивач належно виконував умови договору оренди землі, та, маючи намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди землі, вчасно звернувся до Петрівської селищної ради Кіровоградської області з листом-повідомленням від 20.04.2021 про поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, додавши до нього проєкт додаткової угоди. Однак, Петрівською селищною радою Кіровоградської області не вчинено будь-яких дій, передбачених частиною п`ятою статті 33 наведеного Закону, чим порушено права Селянського (фермерського) господарства "Веселка" на поновлення договору оренди землі.
31.          Верховний Суд, за наслідками касаційного перегляду судових рішень у наведеній справі, постановою від 02.11.2022 скасував рішення судів попередніх інстанцій та задовольнив позов Селянського (фермерського) господарства "Веселка", зазначивши таке:
"У справі, яка розглядається, суди встановили, що будь-якого рішення щодо звернення позивача із заявою про поновлення договору оренди саме Петрівською селищною радою на пленарному засіданні у встановленому законом порядку не приймалося.
Ураховуючи встановлені судами обставини своєчасного звернення позивача до відповідача з заявою про поновлення договору оренди, надання ним проєкту додаткової угоди про поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, відсутність рішення відповідача з питання щодо поновлення чи відмови у поновленні договору оренди після закінчення строку його дії, продовження використання земельної ділянки, а також відсутність заперечення саме селищної ради протягом місяця після закінчення строку дії договору, Верховний Суд вважає, що суди неправильно застосували статтю 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки за наведених обставин наявні підстави для задоволення вимог позивача про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди".
32.          У інших справах № 917/103/20, № 917/104/20 та № 917/105/20 судами розглядався спір про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.
33.          Позовні вимоги у зазначених справах обґрунтовані Фермерським господарством "Карат", зокрема, обставинами відсутності заперечення відповідача (Ялосовецької сільської ради Хорольського району Полтавської області) у місячний строк після закінчення договорів оренди землі у поновленні цих договорів на новий строк. Правовою ж підставою для поновлення договорів оренди землі позивачем у цих справах визначено наявність фактичного складу, передбаченого частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі".
34.          За наслідком перегляду зазначених справ (№ 917/103/20, № 917/104/20 та №917/105/20) Верховний Суд постановами від 09.11.2021, від 09.11.2021 та від  10.11.2021 скасував рішення судів попередніх інстанцій та задовольнив позовні вимоги Фермерського господарства "Карат", зазначивши таке:
"У цій справі суди встановили, що будь-якого рішення щодо звернення позивача з заявою про поновлення договору оренди Радою у встановленому законом порядку не приймалося.
Крім того, як установили суди позивач після закінчення строку дії договору (19.05.2018) заперечень протягом місяця у поновленні договору оренди від відповідача не отримував, продовжує належним чином користуватися орендованою земельною ділянкою та виконує обов`язки землекористувача за спірним договором (сплачує орендну плату). 
Ураховуючи обставини своєчасного звернення позивача до відповідача з заявою про поновлення договору оренди, надання ним проєкту додаткової угоди, відсутність рішення відповідача з питання щодо поновлення чи відмови у поновленні договору оренди після закінчення строку його дії, продовження використання земельною ділянкою зі сплатою орендної плати та добросовісність орендаря, а також відсутність заперечення орендодавця протягом місяця після закінчення строку дії договору, колегія суддів вважає, що суди невірно застосували частину шосту статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки за наведених обставин наявні підстави для задоволення вимог позивача про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди".
35.           Таким чином, ухвалюючи у зазначених справах № 912/1802/21, №        917/103/20, № 917/104/20 рішення про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, Верховний Суд якраз і виходив з обставин відсутності відповідного рішення селищної (сільської) ради, прийнятого на пленарному засіданні у встановленому законом порядку як способу волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з питання поновлення чи відмови у поновленні договору оренди землі після закінчення строку його дії. Наведене, в свою чергу, є ключовою відмінністю зазначених справ від справи, що переглядається.
36.          Отже, колегія суддів зазначає, що у цій справі (№917/409/23) та у справах №912/1802/21, № 917/103/20, № 917/104/20 та №917/105/20 суди, ухвалюючи відповідні рішення, виходили з інших фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка за вимогами процесуального закону. Наведене очевидно свідчить про неподібність правовідносин у справах №912/1802/21, № 917/103/20, №        917/104/20 та №917/105/20 в порівнянні зі справою, яка переглядається.
37.          Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, викладених у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 920/743/17, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16, від 20.05.2020 у справі № 905/650/19.
38.          Верховний Суд установив, що у справі № 920/743/17 судами розглядався спір про поновлення договору оренди землі на підставі частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі".
39.          У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 920/743/17 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови, а саме:
"Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу".
40.          Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16, від 20.05.2020 у справі № 905/650/19, які скаржник перелічує у касаційній скарзі.
41.          Разом з тим, висновки, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження та які викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №        920/743/17, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі №        912/3810/16, від 20.05.2020 у справі № 905/650/19, ґрунтуються передусім на висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.09.2018 у справі №        920/739/17 про необхідність розмежування підстав поновлення договору оренди землі, передбачених частинами першою-п`ятою і частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 15.07.2020), від якого Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18 відступила.
42.          Натомість відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
43.           Колегія суддів наголошує, що згідно з останньою правовою позицією, викладеною в пункті 43 постанови від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 Велика Палата Верховного Суду уточнила, що єдиний механізм оформлення продовження орендних відносин, а саме шляхом укладення згаданої у частинах третій, п`ятій-восьмій, одинадцятій статті 33 Закону України "Про оренду землі" додаткової угоди підтверджує змістовну єдність усіх приписів цієї статті.
44.          Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
45.          Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
46.          Отже, викладені Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 у справі №920/743/17, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі №912/3810/16, від 20.05.2020 у справі № 905/650/19 висновки щодо застосування презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин в контексті дотримання сторонами спору у справі, що переглядається, правової конструкції механізму поновлення договору оренди землі, а також з урахуванням викладеного у пунктах 41-43 цієї ухвали (позиції щодо єдності механізму оформлення продовження орендних відносин) та підстав, з яких апеляційний господарський суд відмовив у позові саме у цій справі (пункти 6-7 цієї ухвали: волевиявлення на відмову у продовженні договору до його закінчення), не є релевантними до спірних правовідносин.
47.          Верховний Суд також відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від  22.09.2020 у справі № 159/5756/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за суттєво інших фактичних обставин, що формують зміст правовідносин у зазначених справах, ніж у справі, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.
48.          У справі № 903/1030/19 фізична особа-підприємець Лешик І. І. звернувся до суду з позовом до Луцької міської ради про визнання поновленим договору оренди землі. Залишаючи без змін судові рішення у цій справі про відмову у позові, Велика Палата Верховного Суду за встановлених судами обставин того, що позивач усупереч вимогам частини другої статті 33 Закону "Про оренду землі" і пункту 8 договору оренди землі не повідомив відповідача за 30 днів до спливу строку цього договору про намір його поновити, погодилася з висновком судів про відсутність підстав для поновлення договору оренди землі за частиною шостою статті 33 вказаного Закону. Серед іншого, Суд урахував і те, що позивач звернувся до суду за захистом права на поновлення договору оренди землі з вимогою визнати такий договір поновленим на тих самих умовах, тобто обрав неефективний спосіб захисту права, яке, до того ж, як було встановлено, відповідач не порушив.
49.          У справі № 313/350/16-ц фізична особа звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсним рішення про відмову в поновленні договору оренди землі та визнання договору оренди землі поновленим. У цій справі судами встановлено, що орендар не надсилав орендодавцеві у строки, встановлені частиною другою статті 33 Закону "Про оренду землі", повідомлення про свій намір поновити договір оренди землі разом з проєктом додаткової угоди, що унеможливило розгляд цього питання з прийняттям орендодавцем відповідного рішення на підставі частини п`ятої цієї статті, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, який підтримала Велика Палата Верховного Суду, про недотримання позивачкою процедури поновлення договору на підставі частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та відсутність підстав для задоволення позову.
50.          Також у справі № 159/5756/18 фізична особа звернулася до суду з позовом до міської ради про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки. Суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позов, однак Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалила нове рішення про відмову в позові. Суд касаційної інстанції відмовив в позові з тих підстав, що позивачка не дотрималася вимог частини третьої статті 33 Закону України "Про оренду землі", не надавши до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі проєкт додаткової угоди, а також до закінчення строку дії договору міська рада повідомила позивачку про те, що з нею не буде продовжено на новий термін договір оренди землі для розміщення та обслуговування тимчасового кіоску у зв`язку із затвердженням детального плану реконструкції території кварталу, яким передбачено демонтаж торгових споруд.
51.          Аналіз викладеного дає підстави стверджувати про те, що ключовою відмінністю правовідносин у наведених справах № 159/5756/18, №        313/350/16-ц, № 903/1030/19 в порівнянні зі справою, яка переглядається, було дослідження судами обставин дотримання/недотримання саме позивачем (орендарем) як ініціатором відповідної процедури поновлення договору оренди землі, передбаченої статтею 33 Закону України "Про оренду землі" та договором оренди, в частині строку звернення орендаря до орендодавця та/або надання проєкту додаткової угоди. 
52.          Водночас, у справі, яка переглядається, відмовляючи у позові орендаря, суд апеляційної інстанції виходив з інших обставин, а саме обставин прийняття відповідачем (орендодавцем) відповідного рішення, яке свідчить про волевиявлення останнього на припинення орендних правовідносин за договором оренди землі після закінчення строку його дії. Обставини ж дотримання позивачем (орендарем) процедури поновлення договору оренди землі не були спірними під час розгляду судами справи № 917/409/23.
53.          Таким чином, проаналізувавши правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на постанови Великої Палати Верховного Суду в яких посилається скаржник (№ 159/5756/18, № 903/1030/19, № 313/350/16-ц), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що правовідносини у цих справах не є подібними насамперед за змістовним критерієм з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування правових позицій у вказаних справах під час вирішення саме цього спору.
54.          Окрім цього, одним із доводів скаржника є посилання на відсутність мотивів відхилення судом апеляційної інстанції заперечень позивача з приводу обставин, які на думку скаржника свідчать про безпідставність відмови Сенчанськрої сільради у поновленні договору оренди землі з посиланням на майбутній продаж права оренди спірної земельної ділянки на конкурентних засадах (на земельних торгах).
55.          На переконання скаржника, такий підхід суперечить правовим позиціям Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду в частині стандарту доказування та оцінки доказів судом, викладеним у постановах від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
56.          Проте, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, всупереч висновкам Верховного Суду у справах у справі № 129/1033/13-ц, № 922/51/20, № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (категорії стандартів доказування), скаржник не врахував, що всі ці постанови суду касаційної інстанції прийняті за різних встановлених фактичних обставин, з різними предметами спору та у різних правовідносинах.
57.          Так, (1) у справі № 129/1033/13-ц предметом позову є визнання недійсними рішень загальних зборів співвласників підприємства; (2) справі № 922/51/20 спір стосувався стягнення збитків за договором транспортного експедирування та перевезення вантажів автомобільним транспортом; (3) у справі № 923/875/19 спір стосувався переведення прав покупця за договором купівлі-продажу корпоративних прав; (4) у справі № 924/233/18 судами розглядався спір про заборгованості за договором поставки молока.
58.          Зацитовані скаржником у касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду щодо стандарту доказування є загальними вимогами процесуального законодавства та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядалися Верховним Судом, ці процесуальні норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування.
59.          Верховний Суд відзначає, що скаржник не наводить мотивів того, яким чином неврахування згаданих висновків касаційного суду призвело до прийняття незаконного судового рішення у даній справі. По суті доводів касаційної скарги у частині застосування норм процесуального права скаржник ставить перед Верховним Судом питання щодо переоцінки доказів та встановлення інших фактичних обставин справи, що згідно зі статтею 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
60.          Суд зазначає, що саме лише прагнення скаржника здійснити нову переоцінку наявних у матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахування його власних висновків щодо поданих доказів не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
61.          Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
62.          Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
63.          Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.
64.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
65.          Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
66.          Зважаючи на те, що усі постанови суду касаційної інстанції, на які посилається ФОП Матвієць В. М. у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження постанову суду апеляційної інстанції, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 917/409/23 правовідносинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 у цій справі.
67.          Усі інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.
68.          Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Матвійця Володимира Миколайовича на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 у справі № 917/409/23.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                               О. В. Случ
Судді                                                                                                  Н. О. Волковицька
                                                                                        С. К. Могил