УХВАЛА

27 березня 2024 року 
м. Київ

cправа №  904/2190/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Ємця А.А., Малашенкової Т.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат",
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.01.2024
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Промислові-ремонти"
до приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"
про стягнення 1 090 506,57 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", відповідач, скаржник) звернулося 21.03.2024 через підсистему "Електронний суд" до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду   від 31.01.2024 у справі № 904/2190/23 в частині зміни резолютивної частини додаткового рішення господарського суду Дніпропетровської області                     від 26.07.2023; ухвалити в цій частині нове рішення про зменшення суми відшкодування позивачу понесених ним витрат на надання правничої (правової) допомоги на 90% від заявленого до відшкодування обсягу.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що в тексті матеріалів касаційної скарги, а саме: в описовій та резолютивній її частині, відповідачем зазначено дату постанови Центрального апеляційного господарського суду - 31.01.2024. При цьому у вступній частині касаційної скарги ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" дату постанову апеляційної інстанції у цій справі, яка підлягає перегляду касаційною інстанцією відповідачем зазначено 30.01.2024. Однак Єдиний державний реєстр судових рішень, а також комп`ютерна програма "Діловодство спеціалізованого суду" у справі № 904/2190/23 не містить постанови Центрального апеляційного господарського суду ні від 30.01.2024, ні                       від 31.01.2024. Між тим наявна лише єдина постанова Центрального апеляційного господарського суду у цій справі - від 23.01.2024. Зазначеною постановою апеляційного господарського суду від 23.01.2024 переглянуте рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.07.2023 та додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023.

З метою дотримання принцип правової визначеності, стабільності правового регулювання та уникнення надмірного формалізму, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, а також виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів учасників господарського судочинства, Верховний Суду дійшов висновку, що відповідачем у справі № 904/2190/23 оскаржується постанова Центрального апеляційного господарського суду у цій справі від 23.01.2024.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на підставність для відкриття чи відмову у відкритті касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, Кодекс) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною сьомою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом         на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано у 2023 році. При цьому статтею 7                  Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 встановлено у розмірі 2 684 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 1 090 506,57 грн боргу за виконані роботи по договору підряду (послуги з безпечного переміщення вантажів кранами) від 31.12.2021 № 1231. Отже, загальна сума позовних вимог не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

В той же час, необхідність відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (в контексті оскарження постанови апеляційного господарського суду, якою змінено додаткове рішення місцевого суду та зменшено заявлену до стягнення суму понесених позивачем витрат на надання правничої (правової) допомоги з 50 000 грн до 20 270 грн) відповідач не обґрунтовує жодними доводами в розумінні вимог пункту 2 частини третьої                            статті 287 ГПК України.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін    проти України").

Поряд із цим використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої                    статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". Натомість касаційна скарга ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" не містить жодних належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи вказаним судом.

Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.

При цьому у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на зазначену постанову апеляційного господарського суду в справі № 904/2190/23, оскільки така не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287,                          статтею 293 ГПК України, Касаційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.01.2024 зі справи № 904/2190/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    А. Ємець

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова