УХВАЛА

06 лютого 2024 року 
м. Київ

cправа №  904/138/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючої - Вронської Г.О., суддів - Губенко Н.М., Кондратової І.Д.,

за участю секретаря судового засідання Балли Л.М.,

представників учасників справи: 
від позивача: Русанової В.В.,
від відповідача: Самсонової Н.В.,
від третьої особи: Мкртчян О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
в складі судді Рудь І.А.
від 28.09.2022

та на постанову Центрального апеляційного господарського суду
в складі колегії суддів: головуючої - Березкіної О.В., суддів - Дарміна М.О., Кощеєва    І.М.
від 25.09.2023

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"
до Управління соціальної політики виконавчого комітету Нікопольської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Нікопольська міська рада,

про стягнення 6 212 218,95 грн,
ІСТОРІЯ СПРАВИ

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог
1.          Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління соціальної політики виконавчого комітету Нікопольської міської ради (далі - Відповідач) про стягнення 6    212 218,95 грн збитків за пільгові перевезення громадян.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з січня по грудень 2018 року Позивач надавав послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян. Натомість Відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, не провів розрахунки за пільгові перевезення відповідно до вимог пунктів 2, 3, 5, 6, 7, 8 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), унаслідок чого Позивачу завдані збитки у    розмірі 6 212 218,95 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.          Справа № 904/138/21 розглядається господарськими судами не вперше.
4.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2021, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.11.2021 у справі № 904/138/21, позов задоволено повністю. Стягнуто з    Відповідача на користь Позивача 6 212 218,95 грн збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2018 рік та 93 183,28 грн витрат зі сплати судового збору.
5.          Судові рішення мотивовані тим, що за змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначається Порядком № 256. З огляду на пункт 3 Порядку № 256 головним розпорядником коштів у даному випадку є Відповідач. Зобов`язання щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян виникли   безпосередньо із закону і така відповідальність не може залежати від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.
6.          Постановою Верховного Суду від 20.01.2022 касаційну скаргу Відповідача задоволено частково. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.11.2021 скасовано, а справу № 904/138/21 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
7.          Верховний Суд, зокрема, зазначив:
- Законом України від 20.12.2016 № 1789-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, до БК України були внесені зміни. Виключено з БК України частину п`яту статті 102 (щодо субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, до яких віднесено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян) та виключено з підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України абзац 5, яким компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян віднесено до переліку державних програм соціального захисту. При цьому Порядок № 256 був розроблений відповідно до статті 102 БК України;
- суди мають застосовувати законодавство, що є чинним на момент спірних правовідносин, у даному випадку -  чинне у 2018 році. Водночас суди попередніх інстанцій цього не врахували, не проаналізували внесені до законодавства зміни, не надали оцінку тому, чи поширювалися норми Порядку № 256 на спірні відносини у    зв`язку зі внесеними змінами до статей 89, 102 БК України;
- суди попередніх інстанцій не встановили усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не встановили, на підставі якої саме бюджетної програми та за рахунок якого бюджету (державного чи місцевого) Позивачу має бути здійснена компенсаційна виплата за пільговий проїзд окремих категорій громадян; не встановили, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг, тоді як це має вирішальне значення для вирішення питання, за рахунок державного чи місцевого бюджету відшкодовуються збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання; не встановили, у якому порядку Позивачу має бути здійснена компенсаційна виплата за пільговий проїзд окремих категорій громадян та чи вчинив Позивач достатні дії для отримання компенсаційної виплати;
- заслуговують на увагу доводи скаржника стосовно ненадання оцінки листам від 25.10.2019 № 569/ДН-2 та 17.12.2019 № 678/ДН-2 щодо здійснення перевезень громадян пільгових категорій за 2018 рік та прийняття актів про відмову отримання облікової форми як належного, допустимого і достовірного, з урахуванням їх вірогідності, доказу надіслання Позивачем на адресу Відповідача облікових форм у    спірний період;
- знайшли своє підтвердження доводи щодо неправильного застосування судами норм матеріального права, зокрема частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт", статей 89, 91, 102 БК України, Порядку №    256, а також неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі №    640/21817/18 та від 17.06.2021 у справі №    826/10150/18. Отже, стягнення з Відповідача витрат на перевезення Позивачем визначених категорій громадян є передчасним.
8.          За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2023, у задоволенні позову відмовлено.
9.          Суди врахували висновки та вказівки, наведені у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у    цій справі (№ 904/138/21). Водночас судові рішення додатково мотивовані таким:
- Позивач не довів кількість пільгових категорій громадян міста, перевезення яких здійснено залізницею у приміському сполученні, та, відповідно, вартість компенсації збитків від такого перевезення за 2018 рік;
- з огляду на зміни до БК України, що були внесені Законом України від 20.12.2016 № 1789-VIII, з 01 січня 2017 року, включаючи спірний період, вимоги частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" підлягають прямому застосуванню у взаємозв`язку з нормою підпункту "є" пункту 9 частини першої статті 87 БК України (у редакції, що була чинною на момент виникнення та існування спірних правовідносин), відповідно до якої видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків з Державного бюджету України. Компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, введення відповідних пільг щодо яких здійснювалося Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України, мають здійснюватися за рахунок Державного бюджету відповідними головними розпорядниками бюджетних коштів Державного бюджету України;
- покладення обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21). Належним представником держави буде орган, визначений головним розпорядником бюджетних коштів у    спірних відносинах законом про державний бюджет на поточний рік. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому разі органом, в особі якого держава виступає відповідачем, слід вважати Кабінет Міністрів України, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України;
- суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що будь-яке примусове стягнення з Відповідача коштів на підставі саме статті 91 БК України без прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету, а також без укладення відповідного договору є протиправним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та виклад позиції інших учасників справи
10.          Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2023 у справі №    904/138/21, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
11.          На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)    підставами касаційного оскарження Скаржник визначив:
- пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України. Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 174 Господарського кодексу (далі - ГК України) України, підпункти 1, 6 статті 92 Конституції України    та    статтю 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у    постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №    904/94/19;
- пункт 3 частини другої    статті 287 ГПК України. Скаржник  стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункт "ґ" пункту 3 частини першої    статті 91 БК України    за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
12.          На обґрунтування касаційної скарги Скаржник зазначає, що:
- державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності;
- перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Скаржником не за власною ініціативою, а    на виконання імперативних законодавчих вказівок. Отже, Відповідач, як уповноважений державою орган, зобов`язаний відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені Скаржником витрати;
- у цій справі суд апеляційної інстанції застосував норми права однобічно, поклавши на Скаржника обов`язок з перевезення пільгових категорій пасажирів, однак не поширивши відповідні норми на Відповідача, як головного розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету;
- наявність договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні для здійснення компенсації залізниці збитків за перевезення пільгових категорій пасажирів залізничним транспортом не є обов`язковою. Відповідно до статті 174 ГК України зобов`язання сторін виникає безпосередньо із законів України та не залежить від волевиявлення сторін;
- при внесенні змін до статей 89 та 102 БК України законодавець не скасував положення Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 (далі    - Порядок №    1359). Порядок № 1359 визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок, у тому числі, коштів місцевих бюджетів;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо підпункту "ґ" пункту 3 частини першої    статті 91 БК України у частині наявності або відсутності обов`язку головного розпорядника коштів місцевого бюджету здійснювати компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету; наявності або відсутності обов`язку органу місцевого самоврядування визначати видатки місцевих бюджетів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян;
- суди попередніх інстанцій дійшли хибних висновків про необґрунтованість кількості перевезеної пільгової категорії громадян та вартості компенсації збитків від такого перевезення за 2018 рік. 
13.          Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.
14.          Відзив, зокрема, обґрунтовано тим, що:
- відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом є можливим за рахунок місцевих бюджетів, однак на договірній основі. Сторони намагалися намагались укласти відповідний договір на 2018    рік, але не досягли згоди;
- стаття 91 БК України визначає можливість (право, а не обов`язок) органів місцевого самоврядування передбачати у місцевому бюджеті видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян та приймати на пленарних засіданнях відповідні рішення. Такі повноваження є дискреційними;
- у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21 зроблено правовий висновок, що покладення обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи. Водночас Скаржник ігнорує наведені висновки;
- внесені зміни до статей 89, 102 БК України не суперечать змісту Порядку №    1359 і не спростовують, що саме з державного бюджету мають здійснюватися компенсаційні виплати.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
15.          За період січень-грудень 2018 року Позивач надавав пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом.
16.          Згідно з обліковими формами Позивача розмір недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом громадян за період січень-грудень 2018 року склав 6 212 218,95 грн, а саме:
- за січень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 293 047,89 грн;
- за лютий 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 280 452,63 грн;
- за березень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 213 602,59 грн;
- за квітень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 374 661,96 грн;
- за травень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 599 567,02 грн;
- за червень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 751 029,30 грн;
- за липень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 741 504,92 грн;
- за серпень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 676 713,43 грн;
- за вересень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 586 309,90 грн;
- за жовтень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 689 305,14 грн;
- за листопад 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 543 923,22 грн;
- за грудень 2018 року - розмір недоотриманих коштів становить 462 100,95 грн.
17.          Позивач звернувся до Відповідача з листом від 15.12.2020 № 497/ДН, у    якому повідомив, що за 12 місяців 2018 року залізницею здійснено перевезення пільгових категорій громадян міста у приміському сполученні у кількості 410 275 чоловік на загальну суму 6 212 218,95 грн; компенсації за 2018 рік не отримано.
18.          Відомості, наведені у місячній станційній звітності Дніпровської дирекції за 2018 рік щодо пасажирів, які користуються пільгами, та вартість проїзду щодо станції Нікополь, є ідентичними з відомостями, що вказані у наданих Позивачем облікових формах.
19.          Згідно з копіями актів, наданими Позивачем, Відповідач відмовився поставити відмітку про надання облікової форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовується з місцевого бюджету. Зазначені акти підписані трьома представниками залізниці.
20.          Таблиці про постанційне перевезення пільгових пасажирів форми ЦО-27 за січень-грудень 2018 свідчать, що Позивач виділив станції "Нікополь" та окремо "Павлопілля" і "Лошкарівка" (останні Позивачем відносяться до Нікопольської районної державної адміністрації). При цьому з наданих форм ЦО-27 неможливо встановити дані по всім іншим залізничним станціям та зупиночним пунктам, що розташовані в Нікопольському районі, оскільки через Нікопольський район проходять дві залізничних ділянки електрифікованих залізничних ліній: Нижньодніпровськ-Вузол-Апостолове та Апостолове-Запоріжжя-ІІ.
21.          На ділянці Нижньодніпровськ-Вузол-Апостолове в межах Нікопольського району знаходяться залізничні станції "Павлопілля" і "Лошкарівка", а також три зупинні залізничні платформи, які знаходяться між ними. На ділянці Апостолове-Запоріжжя-ІІ, крім безпосередньо станції "Нікополь", у межах Нікопольського району знаходяться ще залізнична станція "Нікопольбуд", залізничний зупинний пункт "Ревун" та ціла низка зупинних залізничних платформ.
22.          Водночас безпосередньо на території міста Нікополя розташована лише залізнична станція "Нікополь" та зупинна залізнична платформа 93 км. Усі інші станції, платформи та пункти знаходяться за межами міста Нікополя.
23.          Залізничний зупинний пункт "Ревун" та зупинні залізничні платформи 105    км, 111 км знаходяться на території Червоногригорівської (у 2018 році - Придніпровської) селищної ради Нікопольського району; залізнична станція "Нікопольбуд" та зупинні залізничні платформи 83 км, 86 км знаходиться на території Приміської (у 2018 році - Менжинської) сільської ради Нікопольського району; зупинна залізнична платформа 79 км знаходиться в смт Чортомлик на території Покровської (у 2018 році - Орджонікідзевської) міської ради; зупинна залізнична платформа 71 км знаходиться на території с. Гранітне Грушівської сільської ради Апостолівського району; зупинні залізничні платформи 114 км, 116 км знаходяться на території Марганецької міської ради; зупинні залізничні платформи 125 км, 132 км знаходяться на території Миронівської сільської ради Томаківського району.
24.          Аналіз листів Позивача від 25.10.2019 № 569/ДН-2, від 17.12.2019 №    678/ДН-2 свідчить, що у листі від 17.12.2019 № 678/ДН-2 Позивач зазначив про недійсність попереднього листа від 25.10.2019 № 569/Дн-2. Водночас доводи Позивача, що цими листами між сторонами вирішувалося питання щодо передбачення в місцевому бюджеті коштів та укладання договору на наступний 2020 рік, не спростовують інформацію, яка міститься у другому абзаці листа від 17.12.2019 №    678/ДН-2 про кількість осіб, перевезення яких здійснено залізницею у    приміському сполученні, як пільгової категорії громадян регіону Відповідача (146,9    тис. осіб) у 2018 році, а також вартість компенсації у розмірі 2 135,7 тис. грн. Крім того, наявна очевидна невідповідність сум та кількості осіб, про які зазначав Позивач у листі від 17.12.2019 № 678/ДН-2, сумам та кількості осіб, які зафіксовано у облікових формах за 2018 рік.
25.          Рішенням Нікопольської міської ради від 22.12.2017 № 32-29/VII затверджено заходи на 2018 рік до міської Програми соціального захисту населення міста Нікополя на 2016-2018 роки "ТУРБОТА". Одним із заходів Програми передбачено пільгові перевезення згідно з чинним законодавством на 2018 рік у сумі 1    000    000,00    грн. Відповідно до Програми Відповідач забезпечує захист незахищених верств населення міста Нікополя шляхом компенсації витрат за пільгові перевезення громадян залізничним транспортом.
26.          Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, договір на компенсацію спірних витрат за 2018 рік між Позивачем та Відповідачем не укладався.
27.          З    огляду на це 1    000    000,00    грн було спрямовано на погашення боргу, який виник перед Позивачем на підставі рішення суду в справі № 904/9488/17 за 2015 рік, із відповідним перерозподілом коштів місцевого бюджету, виключенням відповідних коштів з Програми соціального захисту населення міста Нікополя на 2016-2018 роки "ТУРБОТА" в місцевому бюджеті на 2018 рік. 1000    000,00    грн - це єдина сума, що була виділена на компенсацію витрат Позивача на пільгове перевезення громадян протягом 2018 року. Інше рішення Нікопольською міською радою про збільшення такої суми не приймалося.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій
28.          Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами першої та    апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі    встановлених фактичних обставин справи, та дійшов наступних висновків.
29.          Однією з підстав касаційного оскарження визначено пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України - неправильне застосування судами статті 174 ГК України, підпунктів 1, 6 статті 92 Конституції України    та    статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у    постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у    справі №    904/94/19.
30.          За змістом частини шостої    статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"    та частини четвертої статті 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при виборі та застосуванні таких норм права до спірних правовідносин.
31.          Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.
32.          З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
33.          У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
34.          Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
35.          У пункті 6.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 в    справі №    904/94/19, на яку посилається Скаржник, зазначається: "Аргументи скаржника, що між сторонами не було укладено договору на відшкодування вартості пільгового перевезення залізничним транспортом за 2016 рік на спірну суму, відхиляються Великою Палатою Верховного Суду, оскільки відповідно до приписів статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність".
36.          Верховний Суд звертає увагу, що до 2017 року до видатків, які здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України).
Одночасно за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України (у    редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в    тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
37.          Таким чином, законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.
38.          Крім того, до 2017 року в Державному бюджеті України передбачалися видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Зазначене було відображено у статті 102 БК України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (тобто на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
39.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України, як і в статті 102 БК України, були виключені на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року (тоді як спірним періодом у цій справі, протягом якого тривали правовідносини сторін, є    2018 рік).
40.          З огляду на це Суд відхиляє доводи Скаржника та зазначає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, на які він посилається у касаційній скарзі, зроблені за інший період виникнення й існування спірних правовідносин та за принципово іншого нормативно-правового регулювання. Таким чином, правовідносини у цій справі та у справах, на які послався Скаржник, є   очевидно неподібними за змістовним критерієм.
41.          Правовідносини у    справі № 904/94/19 стосувалися стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2016 рік, тобто до внесення змін до БК України Законом України від 20.12.2016 № 1789-VIII, яким виключено з БК України частину п`яту статті 102 та виключено з підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України абзац    5.
Натомість у цій справі (№ 904/138/21) спірним періодом, протягом якого тривали правовідносини сторін, є 2018 рік, тобто вже після внесення до БК України відповідних змін.
42.          Попри те, що правовідносини у цій справі (№ 904/138/21) та у справі №   904/94/19 схожі за окремими основними елементами і зазначені справи є однаковими за предметом позову, однак ці справи відрізняються за часом виникнення спірних правовідносин, що впливає на застосування нормативного регулювання, яке було чинним у відповідний період.
43.          Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
44.          Встановивши неподібність правовідносин, суд касаційної інстанції згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України закриває касаційне провадження у справі в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
45.          Стосовно посилання Скаржника на підпункти 1, 6 статті 92 Конституції України    та    статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", Суд наголошує, що саме лише цитування у  постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у    подібних правовідносинах.
46.          Іншою підставою касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України - неправильне застосування судами підпункту "ґ" пункту 3 частини першої    статті 91 БК України    за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у   подібних правовідносинах.
47.          Положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
48.          У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України встановленню підлягають: 1) відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах; 2) потреба застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
49.          Суд зазначає, що питання застосування положень підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України неодноразово ставало предметом касаційного розгляду, зокрема в цій справі (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №   904/138/21), постановах Верховного Суду від    01.02.2022 у    справі № 904/141/20 та від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21.
50.          У наведених справах Верховний Суд надав висновок, що визначення бюджету, з якого перевізнику буде компенсовано його збитки, понесені у зв`язку із пільговим перевезенням пасажирів, залежить від встановлення обставин того, яким органом було введено ці пільги. Тобто збитки перевізника на перевезення пасажирів, яким пільги були надані законами України, мають компенсуватися за рахунок державного бюджету, а їх віднесення на видатки місцевих бюджетів може здійснюватися лише в межах субвенції державного бюджету місцевим бюджетам та/або на договірній основі органу місцевого самоврядування з перевізником, та/або у разі прийняття цим органом рішення про здійснення видатків на такі цілі з відповідного бюджету. 
Цей висновок стосується правовідносин, що виникли після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України" від 20.12.2016 № 1789-VIII (тобто з 01 січня 2017 року).
51.          Суд також враховує, що об`єднаною палатою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду розглядалася справа № 916/3938/21, предмет розгляду та підстави касаційного оскарження у якій є подібними цій справі за змістовним критерієм.
52. Як вже було зазначено, 01 січня 2017 року з БК України була виключена норма щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України та статтю 102 БК України).
53. У постанові від 09.06.2023 в справі № 916/3938/21 об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду сформувала висновок, що наведене не є підставою для автоматичного поширення випадків здійснення видатків  за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України  на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.
Покладення обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.
Належним представником держави буде орган, визначений законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку органом, в особі якого держава виступає відповідачем, слід вважати Кабінет Міністрів України, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
54.          У контексті доводів Скаржника Суд також звертає увагу, що стаття 91 БК України передбачає видатки, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватися. Тобто кожна рада сама вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог БК України, зокрема його статті 91 (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21).
55.          Отже, з огляду на вищезазначене Верховний Суд вже надав висновок щодо застосування підпункту "ґ" пункту 1 частини першої статті 91 БК України у аналогічних правовідносинах, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження. Сформований висновок є чітким, зрозумілим та сприяє однозначному застосуванню норм права.
56.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
57.          Зважаючи на наявність висновку щодо застосування підпункту "ґ" пункту 1 частини першої статті 91 БК України, суд касаційної інстанції згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України закриває касаційне провадження у справі в    частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.
58.          У пункті 56 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" від 02.03.1987 (заяви №№ 9562/81, №   9818/82) зазначається, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
59.          Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
60.          На підставі викладеного вище Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у    цій справі підлягає закриттю.
61.          Інші доводи Скаржника не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.
62.          Суд погоджується з аргументами Відповідача, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, в тому обсязі, в якому вони узгоджуються з викладеним у цій постанові.

Судові витрати
63.          Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від    28.09.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від    25.09.2023 у справі № 904/138/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    І. Кондратова