ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року 

м. Київ

cправа №  910/1052/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н.   О., Могил С.   К.,    
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 (головуючий суддя Андрієнко В. В., судді Буравльов С. І., Шапран В. В.)
у справі № 910/1052/23
за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі 1) Кабінету Міністрів України і 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" і 2) Підприємства з іноземними інвестиціями "Віп-Рент"
про скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння і визнання недійсним договору оренди,   
(у судове засідання з`явилися: прокурор - Сельська О. З., представники позивача-1 - Шокун О. В., позивача-2 - Павленко А. В., відповідача-1 - Романюк С. П., відповідача-2 - Кісельов Є. О.)
ВСТУП
1.          Причиною звернення до Верховного Суду стало питання щодо наявності/відсутності підстав для залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) внаслідок порушення правил об`єднання позовних вимог після відкриття провадження у справі.
2.          Під час розгляду касаційної скарги відповідача Верховний Суд має вирішити питання, чи були у суду першої інстанції підстави для залишення позову без розгляду внаслідок порушення правил об`єднання позовних вимог, виявлених судом у підготовчому провадженні (після відкриття провадження у справі).
3.          За результатами касаційного розгляду Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для залишення судом першої інстанції позову без розгляду у цій справі на підставі пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України і з огляду на викладене нижче дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги враховуючи таке.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
4.          Перший      заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивч-1, КМУ) та      Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - позивач-2, Фонд) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" (далі - відповідач-1, ТОВ "ТІСО") та Підприємства з іноземними інвестиціями "ВІП-РЕНТ" (далі - відповідач-2, ПзІІ "ВІП-РЕНТ") про:
- скасування рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" Макарова Олега В`ячеславовича від 08.11.2018 №   43945130 та проведену на його підставі реєстрацію змін до запису про реєстрацію права власності ТОВ "TICO" (код ЄДРПОУ: 23536097) на майновий комплекс загальною площею 7425,5 кв.м (літ. А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К) по вул. Ямській, 72 у м. Києві (реєстраційний номер нерухомого майна №   1560674380000);
- скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак Олени Олександрівни  від 10.12.2018 № 44498710 та проведену на його підставі 05.12.2018 державну реєстрацію права власності ТОВ "TICO" (код ЄДРПОУ: 23536097) на майновий комплекс загальною площею 8 631,1 кв.м (літ. А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К, Д, Н) по вул. Ямській, 72 у м.Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1716205780000);
- витребування у ТОВ "TICO" (ЄДРПОУ 23536097, адреса: вул. Ямська, 72 м. Київ, 03150) на користь держави в особі КМУ (вул. Михайла Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008) нежитлової будівлі - виробничий корпус № 2 літ. "Б" загальною площею 904 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "TICO", як нежитлові приміщення загальною площею 905,46 кв.м, що є частиною приміщень нежитлової будівлі літ. Г загальною площею 2 215,3 кв.м, яка входить до складу майнового комплексу загальною площею 8 631,1 кв.м (літ. А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К, Д, Н) по вул. Ямській, 72 у м. Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1716205780000);
- визнання недійсним договору оренди № 16/12-2019-ОР від 16.12.2019, укладеного між ТОВ "ТІCO" та ПзІІ "ВІП-РЕНТ", предметом якого є нежитлові офісні приміщення загальною площею 905,46 кв.м по вул. Ямській, 72 у м. Києві.
Короткий зміст судових рішень
5.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 позов залишено без розгляду.
6.          Мотивуючи ухвалу, суд першої інстанції виходив що при зверненні до суду з даним позовом порушено правила об`єднання позовних вимог, а зазначені недоліки не можуть бути   усунуті, оскільки встановлення та усунення недоліків у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог ГПК України не передбачено.
7.          При цьому за висновком суду першої інстанції, оскільки перші три позовні вимоги є віндикаційним позовом (витребування майна із чужого незаконного володіння), а вимога про визнання договору оренди недійсним - негаторним позовом (усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном), суд вказав на неможливість заявлення одночасно таких взаємовиключних позовів.
8.          З огляду на що, суд визнав наявними підстави для застосування положень пункту 8 статті 226 ГПК України та залишення позовної заяви без розгляду.
9.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 ухвалу суду першої інстанції від 05.04.2023 скасовано, справу направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
10.          Мотивуючи постанову, апеляційний суд виходив з того, що в силу імперативних приписів статей 173, 226 ГПК України суд першої інстанції у спірних правовідносинах,      у разі      установлення      порушення правил об`єднання позовних вимог,      мав право роз`єднати позовні вимоги за правилами частини шостої статті 173 ГПК України. 
11.          Отже, за висновком апеляційного суду, залишаючи позов без розгляду з мотивів, наведених в оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції допустив порушення норм зазначених норм процесуального права.
12.          При цьому під час апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування положень частини першої статті 173 ГПК України у поєднанні з пунктом 8 частини першої статті 226 ГПК України, викладені у постанові від 18.08.2023 у справі 910/21280/21.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13.          ТОВ "ТІСО" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 25.09.2023, а ухвалу суду першої інстанції від 05.04.2023 залишити в силі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
14.          У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що оскаржувана постанова прийнята судом апеляційної інстанції з неправильним застосуванням статті 173 та пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, оскільки при зверненні з позовом у цій справі прокурором було порушено правила об`єднання позовних вимог, і зазначені недоліки не можуть бути усунуті судом самостійно.
15.          При цьому скаржник посилається на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду в частині застосування положень статті 173 ГПК України, викладених у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/3569/18, від 15.02.2019 у справі № 910/11811/18, від 25.01.2021 у справі № 903/513/20 та від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19.
16.          На переконання скаржника, прокурором у позовній заяві було об`єднано кілька позовних вимог, які не є пов`язаними між собою підставою виникнення або поданими доказами. Сумісний розгляд таких позовних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені статтею 195 ГПК України, що свідчить про порушення правил об`єднання позовних вимог. 
17.          Окрім того, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт 8 частини першої статті 226 ГПК України за відсутності висновку Верховного Суду про застосування цієї норми у подібних правовідносинах, а саме у спорі про витребування майна за правилами статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в якому одночасно заявлені взаємосуперечливі позовні вимоги про витребування майна, скасування державної реєстрації та визнання недійсним договору щодо спірного майна.
Позиція інших учасників справи
18.          ПзІІ "ВІП-РЕНТ" подало відзив на касаційну скаргу, у якому підтримує доводи касаційної скарги з наведених у цій мотивів та просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 25.09.2023, а ухвалу суду першої інстанції від 05.04.2023 - залишити в силі.
19.          Прокурор та Фонд також подали відзиви на касаційну скаргу, у яких не погоджуються з доводами касаційної скарги, вважають їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції щодо застосування пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України. 
20.          При цьому обґрунтовуючи доводи щодо правильності об`єднання позовних вимог у цій справі, прокурор у відзиві окремо наголошує на тому, що кінцевою метою даного позову є захист права власності держави на спірне нерухоме майно та повернення сторін у стан, який існував до незаконного заволодіння ТОВ "ТІСО" державним нерухомим майном та передачі його за договором оренди ПзІІ "ВІП-РЕНТ". 
21.          На переконання прокурора, у цій справі речово-правовий спосіб захисту права власності (віндикаційний позов), поєднаний з вимогами про скасування державних реєстрацій (необхідність заявлення яких обґрунтовано в позовній заяві), є основним, а визнання недійсним договору оренди (рецисорний позов) - похідним.
22.          При цьому прокурор вказує, що вимога про визнання договору оренди недійсним обґрунтована саме відсутністю у орендодавця права власності на майно, яке передано в оренду. Тобто, як для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації та витребування майна, так і для задоволення вимоги про визнання недійсним договору оренди, прокурору і позивачам необхідно довести факт приналежності спірного майна до державної власності та порушення права власності на нього.
23.          Отже, за доводами прокурора, позовні вимоги у цій справі пов`язані між собою єдиними фактичноми обставинами порушення права державної власності, стосуються одного і того самого майна - нежитлового приміщення виробничого корпусу № 2 площею 904 кв.м по вул. Ямській, 72А у м. Києві, та в сукупності спрямовані на повне відновлення такого права і повернення цього майна законному власнику.
24.          При цьому прокурор наголошує, що позовні вимоги у цій справі пов`язані між собою і поданими доказами, адже стосуються насамперед законності набуття ТОВ "ТОСО" права власності на майно, яке в дійсності є державним, та наявності у нього права розпоряджатися цим майном шляхом укладення договору оренди. Тобто, як вказує прокурор, позовні вимоги у даній справі є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді відновлення порушеного права власника спірного майна - держави в особі КМУ.
25.          Прокурор вважає, що розгляд позовних вимог про витребування спірного майна, заявлених до ТОВ "ТІСО" без участі ПзІІ "ВІП-РЕНТ", порушуватиме право цього підприємства як користувача спірного майна за договором оренди.
26.          Враховуючи викладене, прокурор вказує, що у даному випадку об`єднання відповідних позовних вимог матиме наслідком суттєве спрощення встановлення обставин справи та вирішення спору, та надасть можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин, а також надасть можливість сторонами ефективніше використати процесуальні засоби, передбачені законом.  
27.          Інші учасники справи не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті   295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржника і висновків судів попередніх інстанцій
28.          Предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за наслідком перегляду ухвали місцевого господарського суду про залишення позову у цій справі без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України.
29.          Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.
30.          Щодо обґрунтованості/необґрунтованості застосування судами попередніх інстанцій положень пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України у системному співвідношенні з нормами статті 173 ГПК України колегія суддів враховує таке.
31.          Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
32.          Згідно зі статтею 2 та частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
33.          Водночас порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права - ГПК України.
34.          Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
35.          За приписами статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
36.          Відповідно до вимог статті 47 ГПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права або обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.
37.          Статтею 173 ГПК України визначено підстави та порядок об`єднання і роз`єднання позовних вимог. 
Згідно із частиною першою цієї статті в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). 
Таким чином, вказаною нормою процесуального права закріплене право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
38.          Поряд з тим необхідно також враховувати, що об`єднання позовних вимог може мати й негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду.
39.          Отже, за приписами частини шостої статті 173 ГПК України суд, з урахуванням конкретних обставин, має право застосувати їх як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку їх порушення. Проте вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією господарського суду, яка застосовується (або не застосовується) ним з урахуванням конкретних обставин справи та за власним переконанням, а тому незастосування місцевим судом своїх повноважень по роз`єднанню позовних вимог не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
40.          Частиною другою статті 182 ГПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; вирішує заяви та клопотання учасників справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
41.          Згідно з пунктом 8 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
42.          Так, у підготовчому судовому засіданні, залишаючи позовну заяву у справі № 910/1052/23 без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява подана без додержання вимог, зокрема викладених у статті 173 ГПК України (порушені правила об`єднання позовних вимог).
43.          При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки порушення правил об`єднання та роз`єднання позовів, встановлених статтею 173 ГПК України, не передбачено, як одну із підстав для залишення позовної заяви без руху, та оскільки у даному випадку суд не наділений правом роз`єднати позовні вимоги, відтак позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
44.          У контексті спірних правовідносин та доводів касаційної скарги, колегія суддів звертається до правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21, щодо питання застосування положень частини першої статті 173 ГПК України та пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, а саме:
"Щодо правил об`єднання позовних вимог
9.1. Згідно з касаційними скаргами на вирішення касаційного суду у цій справі поставлено два питання (пункти 6.2, 6.3):
- щодо застосування положень частини першої статті 173 ГПК України: правила об`єднання позовних вимог у такій категорії спорів, як стягнення шкоди, завданої протиправними діями та рішеннями особами, пов`язаними з банком, що призвели до погіршення його фінансового становища та неспроможності банку відповідати за вимогами кредиторів;
- щодо застосування пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України: можливості вчинення такої процесуальної дії як залишення позову без розгляду на підставі вказаної норми у разі встановлення судом порушення правил об`єднання позовних вимог.
У зв`язку з цим суд звертається до визначеного статтями 173, 174, 176, 226 ГПК України правового регулювання об`єднання і роз`єднання позовів, яке умовно можна поділити на:
- процедурне, що стосується процесуального порядку здійснення об`єднання/роз`єднання позовних вимог та процесуальних наслідків порушення правил об`єднання/роз`єднання позовних вимог; 
- а також на матеріальне регулювання, яке містить в собі визначення матеріально-правових умов та підстав для об`єднання/роз`єднання позовних вимог.
9.2. Частиною першою статті 173 ГПК України визначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога позивача, як заінтересованої особи та зміст порушеного права і характер правопорушення, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. При цьому однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
При цьому об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.
У цьому висновку Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, неодноразово викладеної в постановах від 24.04.2023 у cправі № 916/1522/22, від 04.04.2023 у cправі № 911/1757/21, від 30.03.2023 у справі № 910/4501/22, від 19.12.2022 у справі № 921/318/22 та в інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 911/414/18. 
9.3. За змістом частини першої статті 173 ГПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги; (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Крім цього, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у частині першій статті 173 ГПК України, проте підпадають під заборони, прямо визначені в частинах четвертій, п`ятій вказаної статті (об`єднанні вимоги підлягають розгляду в порядку різного судочинства, щодо об`єднаних вимог законом визначена виключна підсудність різним судам).
9.4. За спеціальним правилом, викладеним у пункті 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України, суддя повертає заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).
У той же час аналіз пункту 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України у системному співвідношенні з приписами частини шостої статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини шостої статті 173 ГПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.
Отже, наявність підстав для роз`єднання позовних вимог за правилами частини шостої статті 173 ГПК України та розгляду кожної з вимог окремо унеможливлює повернення судом позовної заяви незалежно від того, чи суд застосував надані йому повноваження.
Тоді як підставою для повернення позовної заяви з посиланням на пункт 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України є встановлення господарським судом обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, наведених саме в частинах четвертій, п`ятій статті 173 ГПК України.
Тобто, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах четвертій, п`ятій статті 173 ГПК України, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.
Подібні висновки містять постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №   902/434/19 та від 02.12.2020 у справі № 908/420/20.
9.5. Також Суд зазначає, що на час постановлення місцевим судом оскаржуваної ухвали статтею 174 чинного ГПК України, на відміну від статті 63 цього Кодексу в редакції, чинній до 15.12.2017, не передбачено повернення позовної заяви з таких мотивів, що об`єднання позовних вимог перешкоджає з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднює вирішення спору.
У цьому висновку Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 14.11.2019 у справі № 910/9302/19, від 24.11.2020 у справі № 910/3748/20, від 31.03.2021 у справі № 910/16780/20, від 24.12.2021 у справі № 911/2291/21. 
9.6. Крім цього обсяг доданих до позовної заяви доказів на підтвердження позовних вимог та підстав їх виникнення не є свідченням порушення/дотримання правил об`єднання/роз`єднання позовних вимог, а тому не має вирішального значення у застосуванні положень частин першої, шостої статті 173 та пункту 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України. А тому великий обсяг доданих до позовної заяви доказів на підтвердження позовних вимог та підстав їх виникнення не є свідченням порушення правил об`єднання позовних вимог.
Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 10.04.2018 у справі № 904/8655/17.
Дійшовши цього висновку, Суд відхиляє аргументи скаржників у відповідній частині (пункт 6.2). 
9.7. Поряд з викладеним Суд зазначає, що окрім тих процесуальних наслідків порушення правил об`єднання позовних вимог, що визначені частиною шостою статті 173 та пунктом 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України (роз`єднання позовних вимог з виділенням однієї або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження та повернення позовної заяви, пункт 9.4), процесуальний закон також передбачає залишення судом позову без розгляду згідно з пунктом 8 частини першої статті 226 ГПК України - якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
У зв`язку з цим Суд зазначає про таке.
9.8. Відповідно до частини першої статті 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Згідно з частиною першою статті 181 ГПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.
Частиною другою статті 182 ГПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; вирішує заяви та клопотання учасників справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
Відповідно до частини другої статті 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
9.9. Тобто суд, вчинивши дії, необхідні для цілей підготовчого провадження, в залежності від встановлених у підготовчому провадженні обставин може прийняти рішення про можливість розгляду справи по суті або припинити подальший розгляд справи (залишити позов без розгляду або закрити провадження у справі), якщо подальший її розгляд є неможливим з будь-яких причин.
При цьому суд не має обов`язку постановляти ухвалу про залишення заяви без руху і надавати позивачу строк для усунення недоліків, оскільки відповідно до частини першої статті 174 та частини одинадцятої статті 176 ГПК України у переліку вимог, недодержання яких є підставою залишення позовної заяви без руху, відсутнє посилання на статтю 173 цього Кодексу.
9.10. Водночас Суд зауважує, що процесуальний закон, окрім тих наслідків проведення підготовчого засідання, що передбачені частиною другою статті 185 ГПК України (пункт 9.8), передбачає також можливість ухвалення судом рішення про роз`єднання позовних вимог згідно з частиною шостою статті 173 ГПК України.
При цьому положення частини шостої статті 173 ГПК України встановлюють правило, згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог. Це правило є запобіжником штучного роз`єднання позовних вимог. 
9.11. Отже, якщо порушення правил об`єднання позовних вимог об`єктивно неможливо виявити та встановити судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, що, в свою чергу, може бути обумовлено особливостями правового регулювання спірних правовідносин, їх змістом, змістом позовної заяви та неочевидністю порушення правил об`єднання позовних вимог у спірних правовідносинах, яке може бути виявлено та встановлено судом у справі лише в ході її розгляду шляхом дослідження та оцінки обґрунтувань та аргументів в позовній заяві, доказів, заслуховування пояснень сторін та інших учасників провадження у справі тощо, і суддя в ході підготовчого провадження дійшов висновку про порушення правил об`єднання позовних вимог, то суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті ухвалює про роз`єднання позовних вимог. 
Між тим, суддя у такому випадку позбавлений права залишати позов без розгляду. 
Винятком з цього правила є положення частин четвертої та п`ятої статті 173 ГПК України: об`єднані кілька вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, або вимоги, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
У таких випадках не допускається роз`єднання цих вимог і суддя не може їх розглянути в самостійних провадженнях.
Звідти, законодавець допускає залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України у разі виявлення судом у підготовчому провадженні (після відкриття провадження у справі) тих порушень правил об`єднання позовних вимог, які визначені нормами частин четвертої та п`ятої статті 173 ГПК України.
9.12. При цьому Суд зазначає, якщо позивач порушив ті правила об`єднання позовних вимог, які не передбачені нормами частин четвертої та п`ятої статті 173 ГПК України, він не може усунути недоліки позовної заяви, адже встановлення та усунення недоліків у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог ГПК України не передбачено. 
Отже, позовна заява підлягає залишенню судом без розгляду лише за тих виявлених судом після відкриття провадження у справі порушень правил об`єднання позовних вимог, що передбачені нормами частин четвертої та п`ятої статті 173 ГПК України. 
В інших випадках порушення правил об`єднання позовних вимог, виявлених та встановлених судом у підготовчому провадженні, суддя за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи приймає рішення про роз`єднання позовних вимог.
У зв`язку з викладеним Суд вбачає підстави для відступу від протилежної правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19 щодо застосування положень статті 173 у поєднанні з нормою пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України".
45.          Отже, проаналізувавши правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.08.2023 у справі №910/21280/21 (зокрема, щодо застосування положень частини першої статті 173 ГПК України у поєднанні з пунктом 8 частини першої статті 226 ГПК України), колегія суддів доходить висновку, що останні, ураховуючи критерії подібності, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, є релевантними до спірних правовідносин.
46.          Відтак, з огляду на встановленні судом апеляційної інстанції обставини справи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.08.2023 у справі 910/21280/21, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про залишення позовних вимог у справі без розгляду, чим порушив пункт 8 частини першої статті 226, частину першу статті 173 ГПК України.
47.          Отже, висновки суду апеляційної інстанції в частині встановленого порушення судом першої інстанції пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України щодо можливості вчинення такої процесуальної дії як залишення позову без розгляду на підставі вказаної норми у разі встановлення судом порушення правил об`єднання позовних вимог, узгоджуються з наведеним в пункті 44 цієї постанови висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21.
48.          У зв`язку із зазначеним вище також відхиляються відповідні доводи відзиву ПзІІ "ВІП-РЕНТ", наведені в обґрунтування підтримання касаційної скарги.
49.          Суд зауважує, що оскільки на сьогодні Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.08.2023 у справі №   910/21280/21 сформовано єдиний підхід до застосування положень частини першої статті 173 ГПК України та пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, а також те, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що наведене спростовує посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/3569/18, від 15.02.2019 у справі № 910/11811/18, від 25.01.2021 у справі № 903/513/20 та від 16.10.2020 у справі № 910/7186/19.
50.          Більше того, висновки у справах № 910/3569/18, № 910/11811/18, №   903/513/20, на які посилається скаржник, стосувалися випадку повернення позовної заяви внаслідок порушення положень статті 173 ГПК України, питання про яке вирішувався судом на стадії відкриття провадження у справі.
51.          У справі №   910/7186/19 об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішувалося питання щодо застосування пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України як підстави для залишення позову без розгляду після відкриття провадження у справі у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог. Водночас, на момент винесення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови від 25.09.2023 у цій справі, постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі №   910/21280/21 здійснено відступ від зазначених висновків у справі №   910/7186/19 щодо застосування норм статті 173 та пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України.
52.          Доводи заявника касаційної скарги в частині того, що правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/21280/21 з`явилась пізніше у часі, ніж прийнята судом першої інстанції ухвала від 05.04.2023, колегією суддів відхиляються, оскільки предметом касаційного перегляду у цій справі є саме постанова суду апеляційної інстанцій, яка, за висновком колегії суддів, ухвалена з урахування зазначеної останньої правової позиції Верховного Суду.
53.          Окрім цього, на виконання вимог статі 315 ГПК України колегія суддів зазначає, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту  є неефективним.  Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значені має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
54.          За таких обставин, колегія суддів погоджується з обґрунтуванням, наведеним прокурором у відзиві на касаційну скаргу щодо доцільності об`єднання заявлених у цьому спорі позовних вимог в межах одного провадження задля дотримання принципу процесуальної економії, і зазначає, що наведене у пунктах 7, 16 та 17 цієї постанови стосується розгляду справи по суті позовних вимог, а тому відповідні доводи скаржника у цій частині не дають правових підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
55.          Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
56.          Враховуючи наведені положення законодавства та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у цій справі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішила, що подана ТОВ "ТІСО" касаційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийнята у справі постанова суду апеляційної інстанції відповідає правовим нормам, а тому не може бути змінена чи скасована. 
Розподіл судових витрат
57.          Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" залишити без задоволення.
2.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 у справі № 910/1052/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                О.   В.   Случ 
Судді                                                                                          Н.   О.   Волковицька 
                                                                                          С.   К.   Могил