УХВАЛА

07 листопада 2023 року 
м. Київ
cправа №  904/3212/18 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду
Кондратової І.Д.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес - Авто"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області 
(суддя - Васильєв О.Ю.)
від 20.06.2023 
та постанову Центрального апеляційного господарського суду
(головуючий - Іванов О.Г., судді - Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.)
від 02.10.2023

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес - Авто"
до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Національний банк України
про визнання протиправними дій, визнання недійсним правочину, визнання недійсним пунктів договору
та за зустрічним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто Бізнес Дніпро"
про усунення перешкод у користуванні майном, 
ВСТАНОВИВ: 
1.          У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) про:
- визнання протиправними дії Банка щодо обмеження переважного права Товариства  на користування приміщенням за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 32; літ. А-6, А1-4, Б-1, В-1 (об`єкт нежитлової нерухомості, реєстраційний номер 31995312101);
- визнання недійсним одностороннього правочину, що вчинений Банком у формі повідомлення від 27.06.2018 № Е.19.0.0.0/4-251245 про розірвання в односторонньому порядку договору оренди приміщення від 31.01.2018, укладеного між сторонами (далі - договір);
- визнання недійсними пунктів 7.3. та 7.5. договору.
2.          Позов обґрунтований тим, що Банк направив на адресу Товариства повідомлення від 27.06.2018 № Е.19.0.0.0/4-251245 про розірвання в односторонньому порядку договору без достатніх на це правових підстав у  порушення вимог частини третьої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (за один місяць до закінчення терміну дії договору, а не за три місяці, як того вимагає Закон). Оскільки Банком не було дотримано процедури попередження про намір використовувати об`єкт оренди у власних цілях, у Товариства виникає переважне право на продовження орендних відносин. Також позивач вважає, що пункт 7.3. договору суперечить вимогам статей 782, 783 ЦК України; а пункт 7.5. вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки орендоване приміщення є власністю держави.
3.          У серпні 2018 року Банк подав до Господарського суду Дніпропетровської області зустрічний позов до Товариства про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового звільнення приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 32; літ.А-6, А1-4, Б-1, В-1 (об`єкт нежитлової нерухомості, реєстраційний номер №31995312101) та майна Товариства в порядку виконання рішень про виселення боржника; а також про стягнення з Товариства заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 01.06.2018 по 31.07.2018 у розмірі 43 385, 99 грн.
4.          Позов обґрунтований посиланням на закінчення строку дії договору, необхідність в подальшому використовувати приміщення для власних потреб банку та на невиконання Товариством зобов`язань за договором оренди приміщення щодо сплати комунальних послуг та звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії договору.
5.          Пізніше Банк подав заяву про зменшення позовних вимог, у зв`язку з добровільною сплатою заборгованості у розмірі 43 385, 99 грн, яка була прийнята судом.
6.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Зустрічний позов задоволено та вирішено усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового звільнення приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 32; літ. А-6, А1-4, Б-1, В-1 (об`єкт нежитлової нерухомості, реєстраційний номер №31995312101) від боржника - Товариства та його майна в порядку виконання рішень про виселення боржника; стягнуто з Товариства на користь Банку 1 780,00 грн витрат на сплату судового збору. Закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення 43 385,99 грн заборгованості за спожиті комунальні послуги. Повернуто з державного бюджету на користь Банку 1 762,00 грн сплаченого судового збору.
7.          02.10.2023 Центральний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.
8.          Суд першої інстанції дійшов висновків, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що:
-          положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  не розповсюджується на правовідносини між Банком та Товариством за договором;
-          Банк не ініціював дострокове розірвання договору, а своїм листом належним чином та в належні строки повідомив Товариство (орендаря) про припинення дії договору та про відсутність наміру Банка (орендодавця) продовжувати правовідносини;
-          строк договору закінчився 31.07.2018, після якого користування Товариством орендованими приміщеннями є незаконним та безпідставним;
-          таким чином Банк, як законний власник приміщень має право відповідно до вимог статті 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування своїм майном.
9.          18.10.2023 Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.
10.          Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.
11.          Частиною першою статті 300 ГПК України передбачено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12.          Згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
13.          Таким чином правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.
14.          Так, відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
15.          Зі змісту касаційної скарги вбачається, що підставою касаційного оскарження скаржник визначає наявність випадків, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.
16.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм частини першої статті 2, статті 4, частини одинадцятої статті 80, частин першої, третьої статті 86, частини шостої статті 91, частини п`ятої статті 236 ГПК України, та визначає підстави для скасування та направлення справи на новий розгляд, з огляду на процесуальне  порушення, що призвело до прийняття незаконного судового рішення, передбачених пунктами 1, 3 та 4 частини третьої статті 310 цього Кодексу.
17.          У касаційній скарзі скаржник зазначає, що докази (службова записка № Е.95.0.0.0/3-173 від 02.02.2023, акт проведення огляду території та приміщення від 03.02.2023, файл відеозапису "ТС_00001" про проведення огляду території та приміщення від 03.02.2023, протокол СВ ВП №5 ДРУП НУНП в Дніпропетровській області від 03.02.2023), які зібрані судом першої інстанції згідно з ухвалою від 17.01.2023, не є  належними та допустимими з підстав, зазначених у клопотанні від 28.02.2023, однак у касаційній скарзі не обґрунтовує, чому, на думку скаржника, такі докази  є  неналежними та недопустимими (пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України).
18.          Також у касаційній скарзі скаржник посилається на статтю 764 ЦК України, вважає, що договір наразі є чинним та зазначає, що посилання суду апеляційної інстанції на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 914/433/16, від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18, від 22.10.2019 у справі № 910/3705/19, від 03.12.2019 у справі № 910/5868/18, від 20.02.2020 у справі № 916/1256/19, суперечить іншим висновкам, зробленим в оскаржуваних рішеннях, оскільки у цих справах висновок суду зроблений з урахуванням застосування положень частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а суд апеляційної інстанції зробив висновок про незастосування до спірних правовідносин у справі, яка переглядається, вказаного Закону. Однак, в цій частині,  скаржник не визначає підставу касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини другої статті 287 ГПК України.
19.          Відповідно до пункту 6 частини другої статті 290 ГПК України в касаційній скарзі повинні бути зазначені вимоги особи, яка подає скаргу.
20.          При цьому, Верховний Суд зазначає, що вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, повинні узгоджуватися з визначеними скаржником підставами касаційного оскарження судових рішень.
21.          У тексті касаційної скарги скаржник посилається на частину третю статті 310 ГПК України щодо скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд, при цьому, у прохальній частині скарги просить судові рішення попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а у зустрічному позові відмовити. 
22.          Отже описова частина касаційної скарги містить протиріччя з її прохальною частиною.
23.          Наведені недоліки щодо змісту касаційної скарги є підставою для залишення її без руху, із наданням скаржникові строку на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пунктів 5, 6 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.
24.          Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
25.          Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись нормами статей 174, 234, 288, пунктами 5, 6 частини другої статті 290, частини другої статті 292 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:
1.          Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес - Авто" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.10.2023 у справі № 904/3212/18 залишити без руху.
2.          Встановити скаржнику строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків касаційної скарги таким способом: 
- привести касаційну скаргу у відповідність до вимог пунктів 5, 6 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції, з урахуванням недоліків, визначених у пунктах 16-17, 18, 22 цієї ухвали;
- уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання приписів цієї ухвали, необхідно також надіслати іншим учасникам справи, надавши суду докази такого надіслання  з урахуванням положень статті 42 ГПК України.
3.          Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.
4.          Повідомити учасникам справи та їх представникам, що з 18 жовтня 2023 року введено в дію Закон від 29.06.2023 №3200-IX щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами (надалі - в ЄСІТС). Відповідно до статей 6, 42, 170, 242  ГПК України: 
-          адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, зобов`язані реєструвати свої електронні кабінети в ЄСІТС. Інші - реєструють свої електронні кабінети в добровільному порядку;
-          касаційна скарга, відзив на касаційну скаргу та будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Особа, яка подає до суду процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення таких відомостей;
-          особа, яка зареєструвала електронний кабінет, може подавати документи до суду в електронній формі виключно в ЄСІТС. Однак це не позбавляє її права на подання документів до суду в паперовій формі;
-          особа, яка подала касаційну скаргу в електронній формі, заяви по суті справи, клопотання має подавати до суду виключно в електронній формі, крім випадків, коли судом буде надано дозвіл на їх подання в паперовій формі;
-          учасникам справи, які мають електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення в електронній формі виключно в  ЄСІТС, що не позбавляє права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою;
-   в умовах воєнного чи надзвичайного стану у разі знеструмлення електромережі суду чи настання інших обставин, які унеможливлюють функціонування ЄСІТС, суд може вручати особі, яка зареєструвала електронний кабінет, будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, у паперовій формі;
-          Кодексом встановлені процесуальні наслідки звернення до суду особи без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду. Такі наслідки застосовуються судом також, якщо інтереси особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, представляє адвокат.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                     І. Кондратова