ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року 
м. Київ

cправа №  909/730/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023
(головуючий - Орищин Г.В., судді - Матущак О.І., Скрипчук О.С.)
та ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023
(суддя - Рочняк О.В.)
у справі №909/730/20
за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»
до 1) Приватного підприємства «Карпатнафтопродукт»; 2) ОСОБА_1 , с. Кадобна
про стягнення заборгованості в сумі 996 672, 26 грн,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1.          Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі - АКБ «Індустріалбанк») звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства «Карпатнафтопродукт» (далі - ПП «Карпатнафтопродукт») та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , боржник) про солідарне стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №2305/0800/04/19 від 10.10.2019.

2.          Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15.01.2021 у справі № 909/730/20, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2021, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» задоволено. Стягнуто з ПП «Карпатнафтопродукт» та ОСОБА_1 на користь АКБ «Індустріалбанк» солідарно 996  672,26 грн заборгованості.

3.          05 квітня 2021 року на виконання вказаного рішення судом видано накази.

4.          28 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №65297490 щодо боржника ОСОБА_1 з виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 05.04.2021 у справі №909/730/20 про стягнення солідарно з Приватного підприємства «Карпатнафтопродукт» та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» 996  672,26 грн заборгованості.

5.          Приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Любомир Михайлович (далі - приватний виконавець) звернувся до місцевого господарського суду із заявою №5989 від 01.06.2023 про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законодавством порядку за боржником - ОСОБА_1 .

6.          Заява мотивована тим, що в ході виконавчого провадження ВП №65297490 у боржника ОСОБА_1 не було виявлено грошових коштів чи майна, на які можливо звернути стягнення для виконання виконавчого документу.

7.          Водночас приватним виконавцем було встановлено, що 02.02.2021 ОСОБА_1 здійснив відчуження (шляхом дарування) нерухомого майна, що належало йому на момент розгляду господарським судом справи №909/730/20 та на момент винесення рішення у даній справі. За результатами розгляду заяв АКБ «Індустріалбанк» та на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.06.2022 у справі №344/12625/21, державним реєстратором Соловій І.З. здійснено скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на наступні об`єкти нерухомого майна: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності: 1/2 та на 2 земельні ділянки. 

8.          У результаті скасування права власності ОСОБА_3 на зазначені об`єкти, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно поновилась реєстрація права власності ОСОБА_1 на дві земельні ділянки та не поновилася реєстрація права власності на домоволодіння.

9.          З метою виконання рішення суду, виконавець просив суд звернути стягнення на нерухоме майно боржника - домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності: 1/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282086726101, яке не зареєстроване за боржником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст оскаржуваних ухвали та постанови судів попередніх інстанцій

10.          Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі   № 909/730/20, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023, в задоволенні вимог заяви приватного виконавця Ткачука Л.М. відмовлено.

11.          Судові рішення мотивовані відсутністю доказів того, що приватним виконавцем проведені в повному обсязі виконавчі дії, спрямовані на виявлення коштів, рухомого майна боржника, на які можна звернути стягнення для погашення боргу відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження». Також приватним виконавцем не надано доказів вчинення дій щодо можливості реалізації виявлених та зареєстрованих за боржником земельних ділянок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

13.          Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 та ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі №909/730/20, в якій просить Суд скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення заяви приватного виконавця № 5989 від 01.06.2023 та звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законодавством порядку за боржником - ОСОБА_1 .

14.          Скаржник у касаційній скарзі в якості підстав для касаційного оскарження вищезазначених судових рішень посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій.

15.          Позивач наголошує на тому, що відмовляючи в задоволенні заяви приватного виконавця, судами фактично не застосовано норми ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», незважаючи на факт доведення належності ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна, зазначеного в заяві приватного виконавця, та доведення факту відсутності реєстрації права власності ОСОБА_1 на таке майно.

16.          Скаржник зазначає, що в ході виконавчого провадження ВП                             № 65297490 у боржника ОСОБА_1 не було виявлено грошових коштів чи майна, на які можливо звернути стягнення для виконання виконавчого документу.

17.          Крім того, позивач вказує на те, що судами попередніх інстанцій не було досліджено зібраних у справі доказів, які підтверджують, що нерухоме майно щодо якого від приватного виконавця надійшла заява про звернення стягнення на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - не є будинком, в якому фактично проживає боржник (тобто, це не є майно, на яке згідно закону стягнення звертається в останню чергу). Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 проживає за зареєстрованим місцем проживання, а не за адресою нерухомості, щодо звернення стягнення, на яку приватним виконавцем подано заяву.

18.          Скаржник зазначає, що норми абз. 3 ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку. Позивач посилається на постанови Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 947/22930/19, від 10.02.2020 у справі № 676/1314/19, від 07.07.2023 у справі № 2-2727/11.

19.          Позивач у касаційній скарзі посилається на норми ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та вказує на неприйняття судами попередніх інстанцій у цій справі до уваги встановлені судами обставини при розгляді  справи № 344/12625/21.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

20.          Відзивів чи заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Позиція Верховного Суду

21.           Згідно зі ст. 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

22.          Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

23.          Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

24.          Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 у справі                                  № 910/7310/20 зазначила, що як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні «Горнсбі проти Греції», відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було би ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло би породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Таким чином, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. 

Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це би нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

25.          Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

26.          Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

27.          Відповідно до ст. 10 Закону заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

28.          Згідно з ч.ч 1, 2 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

29.          Частиною 3 ст. 48 Закону передбачено, що готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт.

30.          Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

31.          За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. 

Разом із житловим будинком, об`єктом незавершеного будівництва стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. 

У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

32.          Частиною 10 ст. 336 ГПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

33.          За приписами ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

34.          Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 50 Закону та ч. 10 ст. 336 ГПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

35.          При цьому під нерухомим майном слід розуміти земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. 

36.          Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законодавством порядку, формально послався на передчасність звернення до суду з цим питанням, у зв`язку з тим, що виконавець належним чином не перевірив наявності в боржника коштів і рухомого майна.

37.          Водночас судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що ОСОБА_5 у добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу на користь стягувача АКБ «Індустріалбанк» не виконав, борг не повернув, рішення суду не виконується більше двох років.

38.          Доводи судів попередніх інстанцій про те, що приватний виконавець  не надав доказів проведення ним виконавчих дій, спрямованих на виявлення коштів, рухомого майна боржника, на які можна звернути стягнення для погашення боргу відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» є непереконливими, оскільки боржник ( ОСОБА_1 ) не надав будь-яких доказів на підтвердження наявності у нього грошових коштів чи рухомого майна, на які можливо звернути стягнення та достатність такого майна для виконання судового рішення. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону боржник не запропонував види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу з метою виконання судового рішення.

39.          Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на обставини дослідження Івано-Франківським міським судом, при розгляді справи № 344/12625/21, лист приватного виконавця № 1835 від 07.07.2021, відповідно до якого коштів боржника в банківських установах не виявлено, три транспортні засоби, що зареєстровані за боржником, оголошено в розшук.

40.          Крім того, в ході виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_1 02.02.2021, після ухвалення Господарським судом Івано-Франківської області рішення у справі № 909/730/20, здійснив відчуження (шляхом укладення договору дарування) нерухомого майна, що належало йому на момент розгляду Господарським судом Івано-Франківської області справи № 909/730/20.

41.          Тобто вчинення боржником дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання рішення суду.

42.          Судами попередніх інстанцій не надано оцінки доводам приватного виконавця, викладеним у заяві про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законодавством порядку, щодо невиявлення в ході виконавчого провадження ВП№65297490 у боржника ОСОБА_1 грошових коштів чи майна, на які можливо звернути стягнення для виконання виконавчого документу та виявлення майна, яке відчужено боржником на підставі правочину, який вчинений боржником з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення. 

43.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.06.2022 у справі №344/12625/21:
- визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. 02.02.2021, номер в реєстрі 212, предметом продажу за яким є об`єкт нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; частка власності: 1/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282086726101;
- визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. 02.02.2021, номер в реєстрі 214, предметом продажу за яким є об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка площею 0,02 га, кадастровий номер: 2610100000:01:011:0268, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2186070326101;
- визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. 02.02.2021, номер в реєстрі 216, предметом продажу за яким є об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер: 2610100000:01:011:0649, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2186107026101.

44.          Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №328102694, 05.04.2023 здійснено скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; частка власності: 1/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282086726101; право власності скасовано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.06.2022 у справі №344/12625/21.

45.          Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №335013354 та №335013485 від 08.06.2023, власником земельних ділянок кадастровий номер: 2610100000:01:011:0268, площею 0,02 га, та кадастровий номер: 2610100000:01:011:0649, площею 0,08 гa є ОСОБА_1 . Водночас право власності за ОСОБА_1 на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; частка власності: 1/2, у реєстрі речових прав не зареєстровано.

46.           Крім того, суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні заяві приватного виконавця зазначають, що приватним виконавцем не надано доказів вчинення дій щодо можливості реалізації виявлених та зареєстрованих за боржником земельних ділянок.

47.           Разом з тим, судами попередніх інстанцій не досліджувалися обставини чи земельні ділянки кадастровий номер: 2610100000:01:011:0268, площею 0,02 га, та кадастровий номер: 2610100000:01:011:0649, площею 0,08 гa, які є предметом договорів дарування є окремими від будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельними ділянками, на які відповідно до ст. 50 Закону в першу чергу звертається стягнення, чи зазначений будинок розташований на цих земельних ділянках.

48.          Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2021 у справі                                 №  200/606/18 зазначила, що метою продажу майна боржника у виконавчому провадженні є задоволення грошових вимог стягувача за виконавчим документом за рахунок виручки від такого продажу.

При цьому і боржник, і стягувач, за умови їх добросовісності, заінтересовані в тому, щоб майно боржника було продане за максимально високу ціну. Якщо майно боржника буде продане за меншу ціну, то або виручки не вистачить для задоволення вимог стягувача, або постраждає боржник, який одержить менше коштів, що залишилися після задоволення всіх вимог за виконавчим документом і підлягають перерахуванню боржнику (ч. 6 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

Водночас максимально привабливим для покупця є придбання об`єкта нерухомого майна саме разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, ніж придбання такого об`єкта на чужій землі, чи тим більше придбання земельної ділянки, зайнятої чужим об`єктом нерухомого майна. 

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону.

49.          Верховний Суд, з урахуванням встановлених ст. 300 ГПК України меж розгляду справи в суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені судом першої інстанції, які не усунуті апеляційним господарським судом, недоліки не має, так як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

50.          Беручи до уваги те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також враховуючи передбачені ч. 2 ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

51.          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

52.          Частиною 3 ст. 304 ГПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

53.          Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

54.          Частиною 4 ст. 310 ГПК України визначено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

55.          З огляду на те, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не встановили обставин, що є визначальними у цій справі, враховуючи доводи касаційної скарги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені ст. 300 ГПК України, які обмежують повноваження суду касаційної інстанції в частині здійснення оцінки доказів та встановлення обставин у справі, судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

56.          Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 та ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 у справі №909/730/20 скасувати.

3. Справу №909/730/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя           О. А. Кролевець

Судді          О. М. Баранець

          Г. О. Вронська