УХВАЛА

23 листопада 2023 року 
м. Київ

cправа №  915/135/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.03.2023
за позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"
до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ"
2) ОСОБА_1 
про стягнення 296 188,34 грн,
ВСТАНОВИВ:
Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" (далі - ТОВ "УКРАГРО ТРАСТ") та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник) заборгованість в сумі 296   188,34 грн., яка складається з 233   451,87 грн. - основного боргу, 10   622,87 грн. - пені, 4   683,77 грн. - індексу інфляції, 15   507,07   грн. - 25% річних, 31   922,76   грн. - штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ТОВ "УКРАГРО ТРАСТ" та ОСОБА_1 , як поручителем, умов договору фінансового лізингу в частині повної та своєчасної сплати лізингових платежів. 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.03.2023 позов задоволено повністю, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРО ТРАСТ" та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість в сумі 296   188,34   грн.
Судове рішення обґрунтовано тим, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач передав, а ТОВ "УКРАГРО ТРАСТ" прийняло у лізинг майно. Однак, до дати розірвання даного договору залишились несплачені відповідачем чергові лізингові платежі. Як відзначено судом першої інстанції, ТОВ "УКРАГРО ТРАСТ" за час розгляду справи не надано доказів відсутності боргу або контррозрахунку заявленої до стягнення суми, а тому відповідач не спростував вимоги позивача, не надав суду належні докази, які свідчать про відсутність заборгованості перед кредитором за договірними зобов`язаннями.
Отже, за висновками господарського суду першої інстанції, в спірних правовідносинах лізингоодержувачем дійсно порушено умови договору фінансового лізингу в частині повноти та своєчасності здійснення передбачених договором платежів, в зв`язку з чим судом визнано заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 залишено без змін рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.03.2023.
14.11.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) ОСОБА_1 звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 (повний текст постанови складено 23.10.2023) та рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.03.2023, в якій просить судові рішення в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості скасувати і в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та зміст судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини 7 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.
Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 296   188,34   грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 (2   481,00   грн   х   500   =   1   248   100,00 грн), з урахуванням положень ГПК України касаційна скарга може бути розглянута в касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі підставами касаційного оскарження вищевказаних судових рішень заначила неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права за виключними випадками, передбаченими пунктами 1, 3, 4 (з посиланням на пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України) частини 2 статті 287 ГПК України, які без обґрунтувань, передбачених пунктом 2 частини 3 цієї ж статті, не можуть вважатися дотриманням приписів статті 290 цього ж Кодексу, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення грошових коштів, розмір яких не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином скаржник не дотримався умови допуску справи до касаційного оскарження, в якій предметом позову є стягнення грошових коштів, розмір яких не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Доводи, які викладені в касаційній скарзі зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
У частині 4 статті 11 ГПК України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).
Отже, Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 ГПК України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.
Відповідно до положень частини 6 статті 293 ГПК України, копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, 
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №915/135/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 31.03.2023.
2. Копію цієї ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику, а іншим учасникам справи - копію ухвали.
3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                Г. М. Мачульський

Судді                                                                                          Є. В. Краснов

                                                                                          Л. І. Рогач