ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року 
м. Київ

cправа №  914/127/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) -       Посікіра Р.Р. (адвокат),
відповідача - акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - Банк, відповідач, скаржник) - Перцова О.І. (адвокатка), Іверук Н.О. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Банку
на рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 (головуючий - суддя Петрашко М.М.),
додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.07.2022 (головуючий - суддя Петрашко М.М.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 (головуючий - суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.)

у справі №914/127/20

за позовом ОСОБА_1 
до Банку
про стягнення збитків у розмірі 3 320 191,28 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для стягнення збитків.

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Банку про стягнення (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) збитків у розмірі 3 320 191,28 грн, що визначаються різницею між вартістю об`єкта нерухомого майна [нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 92749346101)], визначеної станом на 25.03.2016, та заборгованістю позивача перед відповідачем за рамковою угодою та договором про надання траншу, яка станом на 25.03.2016 становила 4 798 180,72 грн.

1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що Банк занизив ринкову вартість предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність. Надіслана Банком письмова вимога не містить відомостей щодо вартості предмета іпотеки. Правовою підставою позову зазначено статті 3, 11, 14, 16, 22, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2. Короткий зміст рішень суду першої інстанції, постанов суду апеляційної та касаційної інстанції

2.1. Дана справа розглядалася судами неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 позов задоволено.

2.3. Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 14.07.2022 заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено; стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 50 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

2.4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі №914/127/20 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.07.2022 у справі №914/127/20 скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

2.5. Постановою Верховного Суду від 25.04.2023 у справі №914/127/20 касаційну скаргу позивача задоволено, постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 скасовано, а справу №914/127/20 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

2.5.1. У вказаній постанові Верховним Судом зазначено, зокрема, таке:

- колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/15177/18 вбачається, що Банк набув право власності на предмет іпотеки без визначення вартості предмета іпотеки на час його набуття у власність, що є порушенням вимог закону та договору, тому ОСОБА_1 не може просити задовольнити його позовні вимоги на підставі статті 37 Закону України "Про іпотеку", оскільки, набуття Банком у власність нерухомого майна відбулось з порушенням умов договору та зазначеного Закону: оформлення права власності без визначення вартості майна (або неправомірно визначеної вартості). Позивач наполягає саме на протиправності дій відповідача під час проведення оцінки та доводить іншу вартість предмета іпотеки станом на дату набуття права власності Банком. Положення статті 37 Закону застосовуються лише за наслідками правомірних дій учасників правовідносин та дотримання послідовності дій: оцінка, набуття у власність, повернення перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою. Наслідком неправомірних дій сторони (на чому наполягає позивач) згідно з положеннями чинного законодавства є стягнення збитків;
- з огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є наслідком невиконання договірних зобов`язань позивача перед Банком, таке звернення стягнення на предмет іпотеки та визначення його вартості не може розглядатися як винні дії Банку;
- у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором (договором траншу), Банком було реалізовано предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 у справі №914/1321/1, які набрали законної сили, за позовом Банку до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 1 839 805,92 грн. При цьому, звіт про оцінку майна від 31.03.2016, виконаний на замовлення Банку, у справі №914/1321/16 судом визнано протиправним, до того ж цей звіт датований 31.03.2016 (оцінку зроблену 30.03.2016), тобто датою після набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки (25.03.2016);
- незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього;
- як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та не спростовано апеляційним судом, звіт про оцінку майна від 31.03.2016 №ПКБ-38-16 (далі - Звіт від 31.03.2016), складений товариством з обмеженою відповідальністю "Українська оціночна компанія" (далі - ТОВ "Українська оціночна компанія") на замовлення Банку, за результатом якого предмет іпотеки оцінено на суму 3 099 500 грн, проведений без огляду предмета іпотеки, отже, така оцінка майна є неналежною у зв`язку з чим не може братися до уваги для вирішення цієї справи;
- станом на дату набуття Банком права власності на нерухоме майно (25.03.2016), звіт про оцінку вартості нерухомого майна був відсутній, тобто іпотекодержатель (Банк) всупереч статті 37 Закону станом на дату набуття предмета іпотеки у власність не вжив заходів для проведення оцінки майна, що в свою чергу також свідчить про те, що звіт датований 31.03.2016 не може братися до уваги для вирішення цієї справи;
- дослідивши висновок експерта, обраний експертом методичний підхід визначення вартості об`єкта нерухомості, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для відхилення висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи від 26.02.2021 №4383 (далі - Висновок від 26.02.2021), за змістом якого ринкова вартість нежитлового приміщення, реєстраційний номер 92749346101, загальною площею 83,1 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на момент набуття Банком права власності на цей об`єкт (25.03.2016) могла становити 8 118 372 грн;
- однак суд апеляційної інстанції, не погодився з такими висновками місцевого господарського суду, посилаючись на те, що оскільки відповідно до Висновку від 26.02.2021 наданого за результатами судової оціночно-будівельної експертизи у цій справі, ринкова вартість нежитлового приміщення станом на 25.03.2016 могла становити 8 118 372 грн, дійшов висновку, що позивачем не доведено розміру заподіяння Банком збитків завданих внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки;
- колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, відхиливши Висновок від 26.02.2021, не обґрунтував відповідними положеннями чинного законодавства свого висновку. Зокрема, апеляційний суд не зазначив про невідповідність або неповноту наявного у справі експертного висновку, з огляду на те, що згідно з частиною першою статті 107 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якщо висновок експерта є неповним або неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам) або викликати експерта в судове засідання, задати йому запитання, які на думку суду, експерт не відобразив у своєму висновку та зобов`язати викласти відповідь на них у письмовій формі;
- посилання суду апеляційної інстанції на те, що складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату вже практично неможливо не може вважатися належним обґрунтуванням відхилення проведеної у цій справі оціночно-будівельної експертизи і тим більше відмови у позові, без посилання на відповідні обставини справи і наявні в матеріалах справи докази, що не свідчить про повне і всебічне дослідження обставин справи, встановлення яких необхідне для правильного вирішення спору;
- наведене є самостійною і достатньою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий апеляційний розгляд безвідносно до інших доводів касаційної скарги, які наразі не мають вирішального значення для правильного вирішення спору;
- направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд також наголошує, що застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними на обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

2.6. За результатами нового розгляду постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 у справі №914/127/20 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від14.07.2022 у справі №914/127/20 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Банк, посилаючись на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, а судові витрати покласти на позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. У поданій касаційній скарзі Банк, з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що:

- апеляційний суд не врахував системні та сталі висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.07.2022 у справі №916/2825/20, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 щодо застосування статті 22 ЦК України у спорах про стягнення збитків;
- апеляційний суд не врахував системні та сталі висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, від 24.11.2022 у справі №916/1591/17 щодо застосування статті 261 ЦК України в контексті обрахунку позовної давності.

4.2. Скаржник, з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, на відсутність висновку Верховного Суду щодо комплексного застосування статей 22, 261 ЦК України та статті 37 Закону в контексті позовної давності.

4.3. Банк вказав, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 80 ГПК України, що призвело до прийняття ним незаконного додаткового рішення, оскільки, дійшов помилкового висновку про поважність причин пропуску строку на подання доказів та, як наслідок, протиправно стягнув такі витрати зі скаржника; неправильно взяв до уваги докази, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, подані з порушенням норм процесуального права, тоді як суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам скаржника й залишив його без змін.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) та Банком (кредитор) 03.03.2014 укладено рамкову угоду №FW302.905, за умовами якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів, умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами;
- ОСОБА_1 (позичальник) та Банком (кредитор) 03.03.2014 укладено рамкову угоду №FW302.906, за умовами якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами;
- відповідно до розділу 1 рамкових угод від 03.03.2014 №FW302.905 та №FW302.906 «Визначення термінів» кредитні договори - це усі договори про надання кредиту, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі угоди як її невід`ємні частини, з врахуванням усіх діючих та майбутніх змін та доповнень до них;
- ФОП ОСОБА_1 (позичальник) та Банком (кредитор) 03.03.2014 укладено договір про надання траншу за №302.44258/FW302.905, за умовами якого, кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905 та цього договору зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором;
- умови, на яких надавався кредит, передбачені пунктом 2 договору про надання траншу. Загальні умови та порядок надання кредиту передбачено розділом 3 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905. Погашення грошових зобов`язань передбачено у розділі 7 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905. Відповідальність за порушення зобов`язань викладено у розділі 10 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905.

6.2. В забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами від 03.03.2014 №FW302.905, №FW302.906 та за договором про надання траншу від 03.03.2014 №302.44258/FW302.905 громадянином ОСОБА_1 (іпотекодавець) та Банком (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 03.03.2014 за №296091-ІД1 (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований у реєстрі за №885, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нежитлове приміщення першого поверху від 9 "а" - 1 по 9 "а" - 7, позначене в поверхневому плані літерою "А-3", загальною площею 83,1 м2, реєстраційний номер 92749346101, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

6.2.1. Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 Договору іпотеки заставна вартість переданого в іпотеку майна становить 1 851 760 грн, яка встановлена станом на дату укладення договору та визначена за погодженням сторін на підставі акта оцінки від 03.03.2014. Сторони погодилися, що протягом дії договору заставна вартість може бути змінена, про що складається новий акт оцінки, де визначається та відображається нова заставна вартість предмета іпотеки.

6.2.2. У підпункті 7.1.1 пункту 7.1 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів. Іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване в установленому законом порядку. Якщо іпотекодержатель має намір реалізувати предмет іпотеки, то вказаний строк обчислюється з моменту отримання іпотеко держателем повної суми коштів від реалізації предмета іпотеки.

6.3. У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, що випливають з умов рамкової угоди від 03.03.2014 за №FW302.905, договору про надання траншу від 03.03.2014 за №302.44258/FW302.905, виконання яких забезпечено Договором іпотеки, Банк скерував ОСОБА_1 вимогу від 12.02.2016 за вих. №44/16, зі змісту якої вбачається, що Банк, на підставі статті 35 Закону, вимагав у ОСОБА_1 повного погашення заборгованості за умовами рамкової угоди та договору про надання траншу в загальній сумі 4 798 180,72грн; у випадку непогашення заборгованості, Банк повідомив ОСОБА_1 про те, що він буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві.

6.4. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2016 (індексний номер 28932870) приватний нотаріус Юрченко Василь Васильович зареєстрував право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за новим власником - Банком, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на 06.04.2016 (номер інформаційної довідки 56778513).

6.5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач проти такого способу виконання зобов`язання не заперечив, рішення про реєстрацію права власності не оскаржував.

6.6. Відповідно до Звіту від 31.03.2016, складеного ТОВ «Українська оціночна компанія» на замовлення Банку, предмет іпотеки оцінено на суму 3 099 500 грн.

6.7. З огляду на те, що загальний розмір заборгованості за кредитом відповідно до вимоги від 12.02.2016 за вих.№44/16 складав 4 798 180,72 грн, а вартість предмета іпотеки за Звітом від 31.03.2016 оцінено на суму 3 099 500 грн, Банк подав позов до ФОП ОСОБА_1 (позичальника) про стягнення залишку непокритої предметом іпотеки заборгованості, заборгованості за відсотками, процентами через неправомірне користування кредитом, а також нарахованої пені.

6.7.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 у справі №914/1321/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016, у задоволенні позову відмовлено, оскільки, іпотекодержатель (позивач) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі Договору іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки до подання позову у справі №914/1321/16.

6.7.2. Господарський суд Львівської області у рішенні від 26.07.2016 у справі №914/1321/16 зазначив, що після звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб як набуття права власності на предмет іпотеки, кредитні відносини між позивачем та відповідачем припинилися, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

6.8. На переконання позивача, Банк занизив дійсну ринкову вартість предмета іпотеки станом на дату набуття у власність нерухомості, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 в листопаді 2018 року до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Банку грошових коштів у сумі 3 114 568,15 грн, що перевищує 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

6.8.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Банку 3 114 568,15 грн, що становить перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд зазначив, що сторони договору зобов`язані дотримуватись обумовлених ними в договорі умов та не порушувати їх, зокрема, і щодо порядку набуття у власність в позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки, який передбачає обов`язковість проведення оцінки предмета іпотеки і у разі оформлення іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, тому іпотекодержатель в разі набуття права власності в договірний спосіб, повинен був реалізувати своє право, оформивши на себе право власності на предмет іпотеки у спосіб, обумовлений сторонами в договорі, та визначений статтею 37 Закону, якими передбачено обов`язкове проведення оцінки предмета іпотеки та погодження сторонами вартості, у разі договірного задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності за ним на предмет іпотеки. Натомість, відповідач набув у власність предмет іпотеки за вартістю, яка була визначена на підставі Звіту від 31.03.2016, який визнаний судом неправомірним, а інших належних та допустимих доказів проведення оцінки вартості майна станом на час набуття предмета іпотеки у власність, суду не було надано.

6.8.2. Зі змісту рішення суду від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 убачається, що судом першої інстанції встановлено неналежність та недопустимість, як доказу у справі, долученого ОСОБА_1 висновку від 13.07.2018 №10-18Д оціночно-будівельного дослідження, здійсненого за заявою громадянина ОСОБА_1 , на підтвердження вартості предмета іпотеки. Водночас, суд зазначив, що наслідком не виконання зобов`язань за договором може бути в тому числі стягнення збитків.

6.9. Позивач посилаючись на те, що рішенням суду у справі №910/15177/18 встановлено, що висновок від 13.07.2018 №10-18Д оціночно-будівельного дослідження є неналежним та недопустимим доказом в підтвердження вартості предмета іпотеки, у позовній заяві у даній справі №914/127/20 просив призначити оціночно-будівельну експертизу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 для визначення вартості нерухомого майна методом проведення ретроспективного оцінювання станом на 25.03.2016 (дата набуття нерухомого майна у власність).

6.10. Суди попередніх інстанцій визначили, що предметом позову у цій справі є вимога позивача про відшкодування збитків на підставі статті 22 ЦК України, спричинених відповідачем, який порушив процедуру набуття права власності нерухомого майна в позасудовому порядку, а саме не зробив оцінку вартості майна на момент набуття.

6.11. Суд апеляційної інстанції виснував, що у даній справі право власності на предмет іпотеки (що є еквівалентом грошових коштів, які заявленi до стягнення позивачем) набуто Банком безпосередньо на підставі Договору іпотеки та положень статті 37 Закону, що виключає можливість застосування глави 83 ЦК України до спірних правовідносин, з чим погодився й Верховний Суд у своїй постанові від 25.04.2023. Позивач проти такого способу виконання зобов`язання, як задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не заперечив. Однак, позивач вважає, що Банком набуто право власності на предмет іпотеки за заниженою його вартістю.

6.12. Суд апеляційної інстанції вказав, що як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Звіту від 31.03.2016, складеного ТОВ «Українська оціночна компанія» на замовлення Банку, предмет іпотеки було оцінено на суму 3 099 500 грн, проте, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 у справі №914/1321/16 встановлено, що жодної оцінки предмету іпотеки станом на 25.03.2016 не проводилось, оскільки, такі докази в матеріалах справи відсутні. Зі Звіту від 31.03.2016 вбачається, що такий складений ТОВ «Українська оціночна компанія», яка знаходиться у м. Київ, і, що така оцінка проведена без огляду предмету іпотеки, відтак, оцінка майна є неналежною у зв`язку з чим не може братися до уваги для вирішення даної справи. Водночас, станом на дату набуття Банком права власності на нерухоме майно, звіт про оцінку вартості нерухомого майна був відсутній, тобто іпотекодержатель (банк), всупереч статті 37 Закону, станом на дату набуття предмету іпотеки у власність не вжив заходів для проведення оцінки майна, що, в свою чергу, також свідчить про те, що цей звіт не може братися до уваги для вирішення даної справи.

6.13. Зважаючи на вказані обставини, судом призначено судову оціночно-будівельну експертизу у даній справі, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз та винесено на вирішення судового експерта таке питання: "Яка ринкова вартість об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення з реєстраційним номером 92749346101 загальною площею 83,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на момент набуття АТ «ПроКредит Банк» права власності на цей об`єкт (25.03.2016р.)?".

6.13.1. На адресу суду 09.03.2021 надійшов Висновок від 26.02.2021, в якому зазначено, що ринкова вартість нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 станом на 25.03.2016, з заокругленням до цілого, могла становити 8 118 372 грн.

6.13.2. У Висновку від 26.02.2021 вказано, що при наданні заключної частини висновку експертом враховувалася особливість даного дослідження по визначенні вартості об`єкта оцінки на минулий період (ретроспективна оцінка), тобто оцінювання проводилось на дату, яка є віддаленою в минуле від дати проведення оцінки.

6.13.3. Як зазначено у Висновку від 26.02.2021, складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату практично вже неможливо. Однак, у Висновку від 26.02.2021 вказано, що 22.01.2021 року експерт прибув до місця розташування об`єкту дослідження, проте доступ до об`єкта забезпечено не було, тому лише ззовні оглянуто будівлю, в якій розташований об`єкт оцінки, та приміщення вікна-вітрини і скляні двері, яких виходять на фасад будинку.

6.13.4. Експерт вказав, що при зовнішньому огляді приміщень вікна-вітрини та скляні двері, яких виходять на фасад будинку встановлено, що приміщення не використовуються. Водночас експерт зазначив, що при дослідженні матеріалів справи встановлено, що у приміщеннях в період з 31.03.2016 (том 1 арк. 103-134) по 13.07.2018 (том 1 арк. 58-76) проведено внутрішньо-оздоблювальні ремонтні роботи. Таким чином, як вказав експерт, можна стверджувати, що технічний стан приміщень станом на час огляду відрізняється від технічного стану на дату оцінки, тобто повторне проведення огляду є недоцільним. Тому, технічний стан приміщень на дату оцінки приймається виходячи з наданих на дослідження матеріалів справи.

6.13.5. Суд апеляційної інстанції вказав, що з огляду на вищезазначене, враховуючи те, що оцінка майна є ретроспективною, і що судовим експертом встановлено, що у приміщеннях в період з 31.03.2016 по 13.07.2018 проведено внутрішньо-оздоблювальні ремонтні роботи, отже, відповідно, технічний стан приміщень станом на час огляду відрізняється від технічного стану на дату оцінки, беручи до уваги те, що експерт оглядав об`єкт дослідження, а відтак, на думку суду, судовим експертом дотримано вимоги пунктів 50, 51 Національного стандарту №1 щодо ознайомлення з об`єктом оцінки.

6.13.6. З огляду на викладене, дослідивши Висновок від 26.02.2021, беручи до уваги обраний експертом методичний підхід визначення вартості об`єкта нерухомості, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відхилення вказаного висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи.

6.14. Судом апеляційної інстанції вказано, що протиправна винна поведінка відповідача, наслідком якої стало заподіяння позивачу збитків, полягає в тому, що внаслідок дій Банку майно вибуло з власності ОСОБА_1 у спосіб, що суперечить вимогам договору та чинного законодавства (реєстрації права власності на нерухоме майно без попередньо проведеної оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності), що встановлено рішенням суду, відтак, поза його волею. Крім того, після набуття іпотекодержателем права власності на об`єкт іпотеки з порушенням порядку, позивач був позбавлений можливості отримати 90 відсотків перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

6.15. Суд апеляційної інстанції зазначив, що під прямими збитками у цьому позові розуміється поточна вартість витрат на відшкодування ринкової вартості об`єкта оцінки без врахування неотриманих майбутніх вигод за мінусом всієї суми заборгованості за кредитним договором, що існувала на момент звернення Банку про стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, а саме: 8 118 372 грн - 4 798 180,72 грн = 3 320 191,28 грн, про що, зокрема, зазначено в заяві позивача про уточнення позовних вимог від 13.04.2021. При цьому, ринкова вартість майна визначена позивачем на основі Висновку від 26.02.2021.

6.16. Судом апеляційної інстанції вказано, що, врахувавши вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 25.04.2023 та встановлені судом обставини, судова колегія дійшла висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача            3 320 191,28 грн збитків є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи та не спростована відповідачем.

6.17. Досліджуючи питання позовної давності, суд апеляційної інстанції вказав, зокрема, таке:

- відповідач вважає, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду, оскільки, на його думку, позовна давність для звернення позивачем з вимогою про стягнення збитків закінчилась 25.03.2019, тоді як позивач звернувся до суду в січні 2020 року;
- як вбачається із матеріалів справи, 30.12.2017 позивачем направлено відповідачу вимогу про виконання Договору іпотеки в частині сплати суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром вимог Банку. Вимогу про виконання Договору іпотеки (відправлення №7905308423636) вручено відповідачу відповідно до відомостей оператора поштового зв`язку 04.01.2018;
- таким чином, перебіг позовної давності, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, почався не з моменту набуття (реєстрації) відповідачем права власності на предмет іпотеки, а з моменту невиконання Банком вимоги ОСОБА_1 про перерахунок у 30-деннний строк з дня отримання претензії суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, тобто з 04.02.2018;
- суд апеляційної інстанції виснував, що позивач не пропустив позовну давність для звернення до суду з даним позовом.

6.18. Переглядаючи додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.07.2022, суд апеляційної інстанції зазначив, що не вбачає підстав для скасування такого, з огляду на таке:

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу наведено позивачем у позовній заяві та складається із сум, що вказані в договорі про надання правової допомоги від 27.09.2019 №27-09/19;
- на підтвердження понесених позивачем судових витрат в розмірі 50 000 грн останнім подано суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 27.09.2019 №27-09/19; копію додаткового договору від 01.06.2022 №1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 27.09.2019 №27-09/19; копія акта прийому-передачі наданих послуг від 01.07.2022 до договору від 27.09.2019 №27-09/19; копію квитанції про оплату від 04.07.2022; копію договору про надання правової допомоги від 15.03.2022 №1503/22; копія акта наданої правової допомоги від 01.07.2022;
- сторонами 01.07.2022 підписано акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги від 27.09.2019 №27-09/19, відповідно до якого бюро надало клієнту такі послуги:
• консультація клієнта перед поданням позовної заяви - 01.12.2019;
• підготовка та написання позовної заяви у справі №914/127/20, підготовка додатків - 10.12.2019;
• подання позову - 15.01.2020; 
• підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи - 12.04.2021;
• про ознайомлення з матеріалами справи - 13.04.2021;
• підготовка та подання заяви про передачу справи за підсудністю - 13.04.2021;
• підготовка та подання заяви про уточнення позовних вимог 13.04.2021;
• участь у 8 судових засіданнях в Господарському суді Львівської області та Господарському суді міста Києва;
- відповідно до квитанції від 04.07.2022 №Н281582 ОСОБА_1 перерахував адвокатському бюро Романа Посікіри 50 000 грн;
- як вбачається з матеріалів справи відповідач проти задоволення заяви позивача заперечив з підстав, що наведені у запереченні;
- крім того, представник відповідача просив залишити заяву позивача без розгляду у зв`язку із пропуском встановленого строку для подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, а у випадку поновлення такого строку просив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, з підстав, що наведені у заяві;
- виходячи із системного аналізу наведених положень законодавства, беручи до уваги складність даної справи, предмет позову, характер спору та обсяг опрацьованого матеріалу для підготовки позивачем письмових пояснень, значення справи для сторін та заперечення позивача щодо розподілу витрат на професійну-правничу допомогу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що розмір гонорару сплаченого позивачем в сумі 50 000 грн адвокатському Бюро Романа Посікіри, відповідає критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, відтак суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення заяви про відшкодування судових витрат

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 06.09.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №914/127/20 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Від Банку 06.10.2023 до Суду через «Скриня» надійшли пояснення.

7.3. Від представника позивача 16.10.2023 до Суду надійшли пояснення по справі.

7.4. Суд протокольною ухвалою від 17.10.2023 долучив вказані письмові пояснення з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.5. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.5. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1 та частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.7. Таким чином, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.8. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.9. Отже, в контексті пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.10. Що ж до визначення подібних правовідносин як за пунктом 1, так і за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.11. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.12. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.13. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.14. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.16. Скаржником вказано низку постанов Верховного Суду (дивись пункт 4.1 цієї постанови), в яких зазначені правові висновки, які, на думку відповідача, не були враховані судом апеляційної інстанції. 

8.17. Предметом позову, що визначено позивачем, у даній справі є стягнення збитків, що визначаються різницею між вартістю об`єкта нерухомого майна [нежитлових приміщень, розташованих за адресою: місто Львів, проїзд Крива Липа, 9 (реєстраційний номер 92749346101)], визначеної станом на 25.03.2016, та заборгованістю позивача перед відповідачем за рамковою угодою та договором про надання траншу, яка станом на 25.03.2016 становила 4 798 180,72 грн. 

8.18. Предметом розгляду у справі №916/2825/20 є стягнення з відповідача збитків.

8.19. Предметом розгляду у справі №910/18036/17 є зобов`язання відповідача звільнити з під арешту та закрити рахунки та визнання договору банківського рахунку припиненим.

8.20. Предметом розгляду у справі №917/1307/18 є зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення з неустойки.

8.21. Предметом розгляду у справі №902/761/18 є стягнення збитків, а саме: упущеної вигоди, орендної плати за землю та зобов`язання зі сплати земельного податку.

8.22. Предметом розгляду у справі №917/2101/17 є визнання недійсним правочину щодо переходу права власності.

8.23. Предметом розгляду у справі №911/3681/17 є визнання недійсним рішення та витребування землі. Втім судами розглядалося питання позовної давності.

8.24. Предметом розгляду у справі №914/3224/16 є витребування земельної ділянки. Втім судами розглядалося питання позовної давності.

8.25. Предметом розгляду у справі №916/1591/17 є стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України у зв`язку з тим, що підстава, на якій вони були набуті, відпала (первісний позов) та стягнення збитків за договором підряду (зустрічний позов). Судами також розглядалося питання позовної давності.

8.26. Таким чином, справа №914/127/20 та справи №911/3681/17, №914/3224/16, №916/1591/17 є схожими в частині вирішення питання позовної давності, а саме, зокрема, статті 216 ЦК України як норми матеріального права, що регулює початок перебігу позовної давності та є універсальним для розгляду справи у господарських судах.

8.27. Що ж до справ №910/18036/17, №917/1307/18, №917/2101/17 та даної справи, то вони відмінні за предметом розгляду та нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин, що виключає їх подібність за змістовним критерієм.

8.28. Однак справи №916/2825/20, №902/761/18 та справа №914/127/20 є схожими в частині, що стосується предмету позову (стягнення збитків), нормативно-правового регулювання спірних правовідносин (зокрема, стаття 22 ЦК України), а тому є подібними у контексті критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.29. Досліджуючи застосування/не застосування, окреслених у пунктах 8.26 і 8.28 цієї постанови, правових позицій у даній справі, Верховний Суд у компіляції з пунктом 4.2 цієї постанови, виходить з таких міркувань.

8.30. За приписами статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

8.31. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Такою нормою визначається можливість використання як способу захисту порушеного права відшкодування збитків, що має універсальний характер захисту цивільних прав.

8.32. Статтею 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

8.33. Згідно з частиною першою статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

8.34. Верховний Суд неодноразово та послідовно вказував на те, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду.

8.35. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

8.36. Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.

8.37. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

8.38. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

8.39. Верховний Суд виходить з того, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

8.40. Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

8.41. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

8.42. Отже, заявляючи до стягнення збитки, позивач повинен, окрім наявності всіх чотирьох елементів, чітко визначити у чому вони (збитки) полягають у розмінні статті 22 ЦК України, статей 224 та 225 ГК України (упущена вигода/реальні збитки/моральна шкода).

8.43. Ураховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

8.44. Слід зазначити, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).

8.45. Під час дослідження доводів касаційної скарги, колегія суддів касаційної інстанції, ураховує, що Верховний Суд, направляючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував у постанові від 25.04.2023 на порушення статті 22 ЦК України.

8.46. Відповідно до частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

8.47. Втім зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції не виконав означену вище вказівку Верховного Суду та не встановив наявність/відсутність складу цивільного правопорушення, враховуючи необхідність дослідження всіх елементів, серед яких, в першу чергу, з`ясовується питання чи є взагалі заявлене позивачем збитками у розумінні приписів матеріального права (стаття 22 ЦК України, статті 224 та 225 ГК України).

8.48. Втім, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, обмежився загальним висновком про обґрунтованість позовної вимоги.

8.49. Отже, судом апеляційної інстанції вказівки Верховного Суду під час нового розгляду, зокрема, в частині статті 22 ЦК України не виконано.

8.50. Крім того, відповідач послідовно вказував на недоведеність розміру заявлених позивачем збитків, оскільки Висновок від 26.02.2021, який покладено в основу оскаржуваної постанови, не може бути доказом у даній справі.

8.51. Так, Банк вказує, що його доводи стосовно необхідності відхилення Висновку від 26.02.2021 були залишені поза увагою суду апеляційної інстанції, а саме, зокрема, про таке:

- висновок судового експерта зроблений без огляду нерухомого майна, що суперечить приписам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та вимогам Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання;
- у Висновку від 26.02.2021 судовий експерт посилається на висновок 10-18Д, який було підготовлено на замовлення позивача та який судовим рішенням визнано неналежним та недопустимим доказом підтвердження вартості предмета іпотеки.

8.52. У постанові від 25.04.2023 у справі №914/127/20 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд вказав, що суд апеляційної інстанції, відхиливши Висновок від 26.02.2021, не обґрунтував відповідними положеннями чинного законодавства свого висновку. Зокрема, апеляційний суд не зазначив про невідповідність або неповноту наявного у справі експертного висновку, з огляду на те, що згідно з частиною першою статті 107 ГПК України, якщо висновок експерта є неповним або неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам) або викликати експерта в судове засідання, задати йому запитання, які на думку суду, експерт не відобразив у своєму висновку та зобов`язати викласти відповідь на них у письмовій формі.

8.53. Втім, за результатом нового розгляду суд апеляційної інстанції, оцінюючи Висновок від 26.02.2021, не навів мотивів/міркувань/аргументів відхилення доводів відповідача стосовно вказаного висновку.

8.54. Відповідно до частини першої статті 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

8.55. Так, судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановлено, що експерт не ознайомлювався з приміщенням шляхом доступу до нього, а лише ззовні здійснив огляд будівлі, в якій розташований об`єкт оцінки.

8.56. Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

8.57. Національний стандарт №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440 (далі - Національний стандарт №1) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

8.58. Національний стандарт №2 "Оцінка нерухомого майна", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1442 (далі - Національний стандарт №2), також є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

8.59. Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту №2 з урахуванням вимог Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання.

8.60. Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту №1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

8.61. Отже, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі №461/4240/17).

8.62. Крім того, у даній справі Суд у постанові від 25.04.2023 виснував, що, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього (пункт 50).

8.63. Втім, суд апеляційної інстанції не надав оцінку тієї обставини, що експерт не був ознайомлений з об`єктом оцінки шляхом повного доступу до нього, включаючи приміщення як частини внутрішнього об`єму будівлі.

8.64. В силу приписів статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

8.65. Верховний Суд відзначає, що застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний (універсальний, абсолютний) характер для усіх справ. Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

8.66. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 86 ГПК України).

8.67. При цьому, докази [стаття 73 ГПК України визначає які дані є доказами та якими засобами ці дані встановлюються] мають відповідати критеріям належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).

8.68. Верховний Суд стосовно доводів скаржника про те, що судовий експерт у Висновку від 26.02.2021 посилається на висновок 10-18Д, який було підготовлено на замовлення позивача та який судовим рішенням визнано неналежним та недопустимим доказом підтвердження вартості предмета іпотеки, вважає за необхідне звернути увагу на те, що в цій частині судом апеляційної інстанції допущено недотримання пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК України щодо наведення мотивів/міркувань їх відхилення, з огляду на вагомість доводів з точки зору кваліфікації спірних правовідносин.

8.69. Втім, суд апеляційної інстанції за результатами нового розгляду, оцінюючи Висновок від 26.02.2021, не дотримався приписів процесуального права (статті 98, 104 ГПК України) та не навів мотивів/міркувань/аргументів відхилення доводів відповідача, що є недотриманням статті 238 ГПК України, з огляду на ключові питання, які постали у цій справі за доводами і доказами сторін.

8.70. Що ж до доводів відповідача про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 261 ЦК України, то слід зазначити таке.

8.71. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

8.72. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

8.73. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

8.74. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, у постанові Верховного Суду від 24.11.2022 у справі 916/1591/17).

8.75. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів/міркувань/аргументів відсутності підстав для застосування у даному випадку наслідків спливу позовної давності, з огляду на доводи відповідача та виснував, що перебіг позовної давності почався саме з моменту невиконання Банком вимоги позивача про перерахунок суми перевищення 90 % вартості іпотеки над розміром забезпечених вимог, тобто з 04.02.2018.

8.76. Водночас поза увагою суду апеляційної інстанції залишено те, що позивач міг/не міг довідатися про порушення свого права саме на момент набуття Банком права власності на предмет іпотеки (25.03.2016), враховуючи доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 безумовно знав про порушення своїх прав ще з 26.10.2016, оскільки, про вартість предмета іпотеки було зазначено у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 у справі №914/1321/16 за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 839 805,92 грн.

8.77. Верховний Суд виходить з того, що мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. 

8.78. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню.

8.79. Вказаний висновок випливає, зокрема, з аналізу статей 236-237 ГПК України.

8.80. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

8.81. Верховний Суд виходить з того, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 269 ГПК України) та переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 269 ГПК України).

8.82. Суд касаційної інстанції в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.83. Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.84. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.85. Враховуючи викладене, у цій постанові вище, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону (зокрема, статтям 86, 98, 104, 236 - 238 ГПК України) не відповідає.

8.86. Що ж до апеляційного перегляду додаткового рішення, то судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, виходячи з такого.

8.87. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основною засадою (принципом) господарського судочинства є зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

8.88. Згідно з частинами четвертою - шостою статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

8.89. Заперечення проти розміру судових витрат має містити конкретні обставини та обґрунтування, на підставі яких сторона пропонує здійснити зменшення судових витрат (аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №904/5047/18, від 25.03.2021 у справі №905/717/20).

8.90. У постановах від 31.03.2021 у справі №910/9916/17, від 28.01.2021 у справі №910/11309/18 Верховний Суд вказав, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

8.91. Однак, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що не вказано міркувань/аргументів/мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, погоджуючись з судом першої інстанцій стосовно відхилення клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

8.92. Також, Банк послідовно вказував на те, що судом першої інстанції без достатніх підстав було поновлено строк на подання доказів, що підтверджують понесення судових витрат.

8.93. Втім, суд апеляційної інстанції залишив вказані доводи також поза увагою, оскільки, оскаржувана постанова не містить вказівок стосовно перевірки законності та обґрунтованості додаткового рішення, здійсненої в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку. 

8.94. Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що суд першої інстанції у рішенні від 30.06.2022 порушив приписи частини восьмої статті 129 ГПК України, встановивши строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу до 06.07.2022, що становить 6 днів, а не 5 як імперативно визначено вказаною нормою ГПК України.

8.95. Ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі для вирішення даного спору, з огляду на предмет і підстави позову, на підставі доказів і доводів сторін, беручи до уваги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, які імперативно визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює остаточного висновку з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.96. З огляду на викладене доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, враховуючи вказані вище міркування.

8.97. Верховний Суд, з огляду на вказані вище висновки, наведені у цій постанові, вважає неприйнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

8.98. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.99. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.100. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, з огляду на доводи касаційної скарги, відзиву, письмових пояснень та характер спірних правовідносин.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваного судового рішення за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.5. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Банку задовольнити частково, оскаржувану постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

9.6. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржуване судове рішення та передає справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу цього судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 у справі №914/127/20 скасувати.

3. Справу №914/127/20 передати на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              Т. Малашенкова

Суддя                                                                                               І. Булгакова

Суддя                                                                                               І. Колос