ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/9723/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Вронська Г.О., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В.;

за участю представників сторін:
представника позивача - Галковської А.Т.,
представника відповідача - Погосян С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя Мандриченко О.В.)
від 07.03.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий -   Іоннікова І.А., судді - Тарасенко К.В., Разіна Т.І.)
від 31.05.2023

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сок трейд"
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про стягнення 10 000 037, 92 грн.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.          У жовтні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сок трейд" (надалі - Товариство) звернулось з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - Підприємство) 10 000 037,97 грн, у тому числі заборгованість за поставлений товар у розмірі 8 442 303,00 грн, три проценти річних у розмірі 147 335,54 грн та інфляційне збільшення у розмірі 1 410 399,38 грн.
2.          Позовні вимоги мотивовані простроченням оплати товару за договором поставки №53-121-01-21-10763, яка мала здійснюватися двома платежами:  частина вартості товару у розмірі суми ПДВ - після реєстрації належним чином оформленої податкової накладної в ЄРПН; остаточна вартість  - протягом 60-ти календарних днів з дати поставки. Позивач нарахував інфляційні втрати за період січень  - серпень 2022 щодо суми боргу в розмірі 1 407 050,50 грн та за період березень - серпень 2020 щодо суми боргу в розмірі 7 035 252,50 грн, а також відповідно три проценти річних від простроченої суми боргу за період 14.01.2022 -16.08.2022 (249 днів) та 27.02.2022 - 16.08.2022 (205 днів).
3.          У відповіді на відзив позивач пояснив, що в позовній заяві правильно визначив кількість днів прострочення, проте допустив помилку щодо кінцевої дати розрахунку. Кінцевим строком розрахунку є дата подання позовної заяви - 19.09.2022 року. Строк виконання зобов`язання визначений відповідно до умов пунктів 3.2, 3.3 договору. 
4.          Відповідач у відзиві на позову заяву та запереченні на відповідь на відзив просив відмовити у задоволенні позову з таких підстав:
-          зі змісту умов договору вбачається, що сторони розмежували строки оплати вартості поставленого товару за договором, та встановили, що розрахунок за поставлений товар за договором здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки, а ПДВ сплачується після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в ЄРПН;
-          надання позивачем електронної податкової накладної свідчить про визнання позивачем свого обов`язку, а також про визнання розмежування порядку та строків оплати за ПДВ та ціни товару без ПДВ, у зв`язку з чим відповідач звільняється від обов`язку доводити наявність зазначеної обставини відповідно до частини першої статті 75 ГПК України;
-          позивач неправильно визначив строк виконання зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі ПДВ (1 407 050,50 грн), який умовами договору не визначений;
-          відповідно до статті 530 ЦК України строк виконання зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі ПДВ (1 407 050,50 грн) настав лише 26.05.2022, з моменту отримання листа (вимоги) № 58, тому відсутні підстави для нарахування 3 % річних за період з 14.01.2022 по 25.05.2022;
-          3% річних та інфляційні втрати слід нараховувати на суму боргу 1 407 050,50 грн за період з 26.05.2022, а на суму боргу 7 035 252,50 грн - з 27.02.2022. Правильний розмір інфляційного збільшення боргу за розрахунком відповідача становить 1 205 406,10 грн, а 3 % річних  - 108 477,81 грн (за періоди з 26.05.2022 по 16.08.2022 (83 дні) та з 27.02.2022 по 16.08.2022 (171 день); 
-          строк нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму ПДВ починається з серпня 2022 року, оскільки вимога щодо сплати частини вартості поставленого товару в розмірі суми ПДВ надійшла до ВП ЗАЕС 18.08.2022 у претензії № 83 від 18.08.2022 року про оплату заборгованості;
-          відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання за договором у зв`язку з форс -мажорними обставинами (військова агресія збройних сил рф проти України, введення воєнного стану, проведення активних бойових дій на території міста Енергодар, складна ситуація на ринку електричної енергії, перебування ВП "Запорізька атомна електрична станція" в умовах тимчасової окупації), що є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання з оплати поставленого товару. 
5.          Однак у апеляційній скарзі відповідач змінив позицію та зазначав, що строк для оплати поставленого товару вартістю 8 442 303,00 грн розпочинається через 60 днів після підписання останньої видаткової накладної, пункт 3.3 договору не змінює строк виконання зобов`язання. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
6.          07.10.2021 сторони уклали договір поставки товару № 53-121-01-21-10763.
7.          28.12.2021 на його виконання позивач постав відповідачеві товар вартістю 8 442 303,00 грн відповідно до видаткових накладних № 895 від 28.12.2021, № 896 від 28.12.2021, № 902 від 28.12.2021.
8.          У пункті 3.2 договору сторони погодили, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
9.          Одночасно у пункті 3.3 договору встановили, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).
10.          Постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Електронна адреса покупця для листування в рамках адміністрування ПДВ: pdvzaes@mgw.npp.zp.ua. В податковій накладній у рядку "Код філії отримувача (покупця) " зазначати числовий номер ВП ЗАЕС - 01 та код ЄДРПОУ юридичної особи ДП "НАЕК "Енергоатом" - 24584661. Постачальник зобов`язаний вказувати в податковій накладній позначення одиниці вимірювання товару, що надається за договором, згідно з вимогами "Класифікатору системи позначень одиниць вимірювання та обліку", ДК 011-96, затвердженого наказом Держстандарту України від 09.01.1997 №8 (пункт 4.5 договору).
11.          Податкова накладна № 93 від 28.12.2021 була зареєстрована в ЄРПН 12.01.2022, а податкові накладні № 94 від 28.12.2021 та № 97 від 28.12.2021 - 14.01.2022.
12.          Позивач додатково направляв зареєстровані в ЕРПН податкові накладні на електронну адресу покупця, зазначену в п. 4.5 договору -   pdvzaes@mgw.npp.zp.ua.
13.          Позивач також виставив відповідачеві рахунки на оплату послуг №ВХ4446 від 15.12.2021, № ВХ4644 від 20.12.2021 та № 4643 від 28.12.2021, надсилав листи №58 від 25.05.2022, № 68 від 23.06.2022 та № 82 з вимогою сплатити борг.  
14.          Відповідач товар не оплатив.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
15.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023, позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Підприємства на користь Товариства 8 442 303,00 грн основної заборгованості, 146 757,30 грн 3 % річних, 1 410 383,00 грн інфляційних втрат та 149 985,58 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
16.          Судове рішення мотивовано простроченням виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару 28.12.2021 року  у сумі 7   035 252,50 грн, яке відповідно до пункту 3.2 договору поставки мало бути виконано Підприємством у строк до 26.02.2022 (включно), та  зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ 20% (1407  050,50 грн), яке виникло 14.01.2022 (з моменту реєстрації в ЄРПН податкових накладних), що є підставою для стягнення відповідно до статті 625 ЦК України інфляційних втрат у розмірі  1 410  383,00 грн та 3 % річних у розмірі 146 757, 30 грн відповідно до розрахунку суду за визначений позивачем період.
17.          Суд відхилив заперечення щодо звільнення його від відповідальності за невиконання умов договору у зв`язку з настанням форс-мажору, оскільки відсутні докази повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин у порядку, встановленому договором, а також не надано сертифікат Торгово-промислової палати України, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин.
18.          Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
19.          16.06.2023 Підприємство подало до Верховного Суду через систему "Електронний Суд" касаційну скаргу, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати в частині стягнення зі скаржника трьох процентів річних в сумі 146 757,30 грн та інфляційних втрат в сумі 1 410  383,00 грн та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
20.          Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає:
-          суди неправильно застосували норми статей 253, 254, частини першої статті 530 ЦК України, частини першої статті 188 ПК України, оскільки неправомірно визначили момент прострочення грошового зобов`язання; безпідставно за період з 14.01.2022 та з 27.02.2022 (два дні) здійснили нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних на зобов`язання, яке не було прострочене. Відповідні нарахування на суму боргу могли бути здійснені лише з 01.03.2022 по 16.08.2022, оскільки останній день строку виконання грошового зобов`язання у суму 8 442 303,00 грн, що визначений у пункті 3.20 договору, припадав  на вихідний -26.02.2022, тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 28.02.2022;
-          за розрахунком відповідача інфляційне збільшення грошового зобов`язання за період з 01.03.2022 по 16.08.2022 становить 1 362 652,48 грн, що на 47 730,52 грн менше від стягнутої суми; а 3 % річних становить 117 267,06 грн, що на 32 718,52 грн менше від стягнутої суми;
-          суди  не врахували висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 21.05.2018 у справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 у справі № 927/467/17, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, що "з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)";
-          суди порушили вимоги статей 79, 86, 236 ГПК України, оскільки не з`ясували обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних, не дослідили зібрані у справі докази, на яких цей розрахунок ґрунтується, що є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.
Позиція інших учасників справи
21.          Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив відмовити в її задоволенні, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, як такі, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позивач наполягає на правильності розрахунку 3 % річних та інфляційного збільшення окремо щодо частини оплати в сумі ПДВ та окремо щодо залишкової суми. В обґрунтування заперечень проти касаційної скарги позивач стверджує:
-          у позовній заяві при наданні розрахунку 3% річних позивачем в таблиці неправильно було зазначено кінцеву дату розрахунку - 16.08.2022 року, замість 19.09.2022 року (дати звернення до суду із позовною заявою), що є технічною помилкою. Фактично розрахунок був здійснений на дату позовної заяви, а саме на 19.09.2022 року, про що зазначено у відповіді на відзив на позовну заяву;
-          розрахунок інфляційних витрат та 3% річних має здійснюватися окремо (тобто, за окремі періоди) щодо суми у розмірі ПДВ, та залишкової вартості товару, оскільки у договорі встановлені різні строки оплати;
-          позивач допустив арифметичну помилку в частині розрахунку інфляційного збільшення на остаточну вартість поставленого товару у сумі 7 035 252,50 грн, що і призвело до перерахунку судом суми інфляційного збільшення;
-          позивач при розрахунку 3% річних не врахував, що останній день виконання зобов`язання припадав на вихідний день, тому суд першої інстанції самостійно зробив перерахунок з урахуванням аргументів відповідача, зменшивши на 578,24 грн від заявленою суми в позовній заяві;
-          відповідно до висновку Верховного Суду, на який посилається скаржник, суд самостійно визначає суми нарахувань (у разі неправильного здійснення розрахунку позивачем); по-друге, суд може зобов`язати позивача надати більше повний та детальний розрахунок (якщо неможливо з`ясувати, як саме було обчислено заявлену суму); суд має право зобов`язати відповідача здійснити та подати суду контррозрахунок (якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку);
-          суд першої інстанції, встановивши, що позивач неправильно здійснив розрахунок (арифметична помилка при розрахунку інфляційних витрат та помилка при розрахунку 3% річних у зв`язку із включенням до періоду розрахунку вихідних днів) самостійно перерахував та відповідно зменшив такі суми (інфляційних витрат та 3% річних), про що зазначено у відповідному рішенні;
-          суд не зобов`язував позивача надати більш детальний розрахунок (контррозрахунок - відповідача), оскільки це є правом, а не обов`язком суду;
-          ненадання відповідачем контррозрахунку інфляційних витрат та 3% річних не може тлумачитись як не дослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних докази, тому що подання контррозрахунку є правом відповідача, яким він не скористався.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство.
22.          Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
23.          Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до вимог касаційної скарги переглядає у касаційному порядку судові рішення лише в частині позовних вимог щодо стягнення 3 % річних в сумі 146 757,30 грн та інфляційних втрат в сумі 1 410  383,00 грн 
24.          Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
25.          Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
26.          Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Щодо правильності розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми
27.          Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (пункту 4 частини третьої статті 2 ГПК України), зміст якої розкривають положення статті 13 цього Кодексу.
28.          Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 13 ГПК України).
29.          Відповідно до статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
30.          За змістом частин першої та третьої статті 165 ГПК України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
31.          Частиною четвертою цієї статті встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
32.          Відповідно до заяв, зроблених сторонами в суді в першої інстанції, вбачається, що відповідач прямо визнавав, що сторони розмежували строки оплати вартості поставленого товару за договором, та встановили, що розрахунок за поставлений товар за договором здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки, а ПДВ сплачується після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в ЄРПН, і надавав свій контррозрахунок у відзиві (а.с. 181, т. 1), в якому здійснював нарахування на суму боргу 7 035 252,50 грн - з 27.02.2022 так само, як і позивач.
33.          Позиція відповідача щодо строку виконання зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі ПДВ (1 407 050,50 грн) постійно змінювалась У суді першої інстанції відповідач визначав, що строк оплати настав: 25.05.2022 (у відзиві); у серпні 2022 (у запереченні у відповіді на відзив). У суді апеляційної інстанції визначав, що строк оплати настав протягом 60 календарних днів з дати поставки товару повного обсягу (без зазначення конкретної дати). У суді касаційної інстанції - 28.02.2022. Свої заперечення стосовно того, що у даному випадку прострочення виконання зобов`язання настало з 01.03.2022 заявив вперше лише в суді касаційної інстанції.
34.          Суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним доказам, з урахуванням обставин, які визнавались сторонами, та заперечень відповідача, що були викладені у заявах по суті, встановив, що зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ 20% (1   407   050,50 грн) виникло у відповідача 14.01.2022, а саме з моменту реєстрації в ЄРПН податкових накладних. Зобов`язання щодо оплати остаточної вартості послуг у сумі 7   035 252,50 грн, відповідно до пункту 3.2 договору, мало бути виконано відповідачем у строк до 26.02.2022 (включно). Виходячи з встановлених обставин, суд здійснив власний розрахунок суми боргу за заявлений позивачем період (станом на 19.09.2023), що стало підставою для часткового задоволенні позову. 
35.          Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
36.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
37.          Скаржник касаційної скарги посилається на неправильне застосування норми статей 253, 254, частини першої статті 530  ЦК України, частини першої статті 188 ПК України, проте не визначає підстави касаційного оскарження в цій частині в розумінні частини другої статті 287 ГПК України. Фактично в цій частині доводи зводяться до переоцінки встановлених обставин та доказів у справі, що виходить за межі касаційної скарги. 
38.          Аргументи скаржника щодо неврахування висновку Верховного Суду, що викладено у постановах від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 21.05.2018 у справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 у справі № 927/467/17, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, а саме: "з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)", слід відхилити з таких підстав.
39.          По-перше, цей висновок був сформований у  пункті 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14  "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" і стосувався застосування норми 4-7 ("судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи") та 43 (господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом) ГПК України в редакції до 15.12.2017. Надалі, цей висновок був сформований у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/15376/17 щодо застосування норм статей 79, 86 ГПК України в редакції від 15.12.2017. Зокрема, стаття 79 ГПК України регулювала питання достатності доказів, і визначала, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Водночас, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
40.           Усі постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник, були прийняті до 17.10.2019, суди оцінили докази, що були надані судами, тому підстави для врахування наведеного висновку відсутні.
41.          По-друге, у справі, що розглядається, на виконання вимог пункту 3 частини третьої статті 162 ГПК України у позовній заяві був наведений обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Також у відзиві на позовну заяву був наведений розрахунок відповідача.  Суд ухвалював рішення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що відповідає вимогам частини першої статті 86 ГПК України. Наведені судами попередніх інстанцій мотиви та висновки щодо задоволення вимог про стягнення інфляційній втрат та 3% річних не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
42.          Аргументи скаржника, що підставою касаційного оскарження є пункт 4 частини другої статті 287 та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, з посиланням на те, що суди не дослідили правильність розрахунків позивача, не перевірили доводи щодо правильного встановлення строку виконання зобов`язання, Верховний Суд відхиляє.
43.           Пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України визначає, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
44.          Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
45.          Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 14 ГПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина четверта статті 74 ГПК України). 
46.          Скаржник не обґрунтував та не вказав, які саме докази у справі суд не дослідив. Фактично заперечення з цього приводу зводяться виключно до незгоди з обставинами, що були встановлені при вирішенні спору, та оцінкою судом доказів, наявних у матеріалах. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення на підставі встановлених фактичних обставин справи, і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
47.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
48.          Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
49.          Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі вимог та доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування, тому касаційну скаргу залишає без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
Розподіл судових витрат
50.          З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023 у справі № 910/9723/22 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                              І. Кондратова

Судді                                                                        Г. Вронська

                                                                                   В. Студенець