ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року 
м. Київ
cправа №  916/500/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В., 
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.
та представників:
прокурор: Підяш О.С.,
позивача: не з`явилися,
відповідача-1: не з`явилися,
відповідача-2: не з`явилися,
треті особи: не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесарибгосп"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2023
та рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2022 
у справі № 916/500/21
за позовом першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації
до:
1. Біляївської районної державної адміністрації Одеської області
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесарибгосп"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства "Одеське лісове господарство"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області
про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
Перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з позовом до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області (далі - Біляївська райдержадміністрація, відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесарибгосп" (далі -                         ТОВ "Одесарибгосп", відповідач-2) про:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Біляївської райдержадміністрації від 16.12.2004 № 939/2009 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Одесарибгосп" на території Біляївського району Одеської області";
- визнання недійсним договору оренди землі б/н, укладеного 04.11.2005 між Біляївською райдержадміністрацією та ЗАТ "Одесарибгосп", який зареєстровано 11.01.2005 у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі Біляївського районного відділу земельних ресурсів за № 040551600001 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 8519998, № 8598128, № 8599705 з усіма додатками до нього;
- зобов`язання ТОВ "Одесарибгосп" (РНОКПП № 36973902) усунути перешкоди у користуванні майном шляхом повернення державі в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування Державного підприємства "Одеське лісове господарство" (далі - ДП "Одеське лісове господарство" ) земельні ділянки загальною площею 521 га з кадастровими номерами 5121010100:01:001:0107, 5121085600:01:001:00591, 5121085600:01:001:00592, які розташовані на території Біляївського району Одеської області за межами населеного пункту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття спірного розпорядження Біляївською райдержадміністрацією та укладання незаконного договору оренди спірні земельні ділянки поза волею належного власника держави в особі Кабінету Міністрів України незаконно були вилучені з постійного землекористування ДП "Одеське лісове господарство" та надані у користування ЗАТ "Одесарибгосп", тобто вибули із державного лісового фонду із порушенням вимог земельного законодавства. При цьому відведення за рахунок державного лісового фонду земельних ділянок загальною площею 521 га у користування      ЗАТ "Одесарибгосп" супроводжувалось незаконною зміною цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі водного фонду (під будівництво ставків для рибогосподарської діяльності) всупереч вимогам земельного законодавства без необхідних погоджень відповідними державними органами.
Ухвалами господарського суду Одеської області від 02.03.2021 та від 28.04.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство "Одеське лісове господарство" (далі - ДП "Одеське лісове господарство", третя особа -1) та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Яськівську сільську раду Біляївського району Одеської області (далі - Яськівська сільська рада, третя особа -2).
Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.11.2021 здійснено заміну позивача - Кабінету Міністрів України на правонаступника - Одеську обласну державну адміністрацію (далі - Одеська облдержадміністрація, позивач).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2022 (колегія суддів:      Волков Р.В. - головуючий, Цісельський О.В., Мостепаненко Ю.І.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 (колегія суддів: Ярош А.І. - головуючий, Діброва Г.І., Принцевська Н.М.), позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Біляївської райдержадміністрації Одеської області № 939/2009 від 16.12.2004 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Одесарибгосп" на території Біляївського району Одеської області"; визнано недійсним договір оренди землі б/н, укладений 04.01.2005 між Біляївською райдержадміністрацією та ЗАТ "Одесарибгосп", який зареєстровано 11.01.2005 у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі Біляївського районного відділу земельних ресурсів за № 040551600001 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 8519998, № 8598128, № 8599705 з усіма додатками до нього; зобов`язано ТОВ "Одесарибгосп" усунути перешкоди у користуванні майном шляхом повернення державі в особі Одеської обласної державної адміністрації земельних ділянок загальною площею 521 га з кадастровими номерами 5121010100:01:001:0107, 5121085600:01:001:00591, 5121085600:01:001:00592, які розташовані на території Біляївського району Одеської області за межами населеного пункту. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (в частині, яка стосується права постійного користування спірними земельними ділянками ДП "Одеське лісове господарство") у зв`язку з тим, що ДП "Одеське лісове господарство" не є позивачем у цій справі.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що розпорядженням Біляївської райдержадміністрації від 16.12.2004 № 939/2004 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Одесарибгосп" на території Біляївського району Одеської області", затверджено проєкт відведення земельних ділянок ЗАТ "Одесарибгосп" під будівництво ставків для рибогосподарської діяльності із земель Одеського державного лісогосподарського об`єднання "Одесаліс" на території Біляївського району Одеської області, передано ЗАТ "Одесарибгосп" в довгострокову оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 521 га, у тому числі 281,78 га по Яськівській сільській раді, 239,22 га - Біляївській міській раді.
04.01.2005 між Біляївською райдержадміністрацією та ЗАТ "Одесарибгосп" (правонаступником якого є ТОВ „Одесарибгосп") укладено договір оренди землі, який зареєстровано 11.01.2005 у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі Біляївського районного відділу земельних ресурсів за № 04.05.516.00001 (далі - Договір), за умовами п. п. 1, 2 якого в оренду передано земельну ділянку площею 521 га під будівництво ставків для рибогосподарської діяльності із земель Одеського державного лісогосподарського об`єднання "Одесаліс", що розташована на території Яськівської та Біляївської міської рад Біляївського району Одеської області, в тому числі: по Яськівській сільській раді 281,78 га, з них під болотом - 266,79 га, під дамбою - 9,81 га, підводящий канал - 2,70 га, відводящий канал - 2,48 га; по Біляївській міській раді 239, 22 га, з них: під болотом - 228,22 га, під водою - 8 га, покритих лісовою рослинністю - 3,00 га.
Додатковою угодою від 29.03.2010 № 21 про внесення змін до Договору викладено у новій редакції пункт 12 Договору, яким передбачено, що земельна ділянка передається в оренду під будівництво ставків для рибогосподарських потреб, культурно - оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей.
Додатковою угодою від 14.09.2016 про внесення змін до Договору п. 4 Договору викладено у наступній редакції: нормативно-грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 521 га (кадастрові номери 5121010100:01:001:0107, 5121085600:01:001:0591, 5121085600:01:001:0592), затверджена рішенням Біляївської районної ради від 24.10.2014 № 40/667-VI, становить 11 687 327,44 грн (далі - спірна земельна ділянка).
За рахунок земельної ділянки площею 521 га сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами 5121010100:01:001:0107 площею 239,224 га, 5121085600:01:001:0591 площею 14,9871 га, 5121085600:01:001:0592 площею       266,7938 га.
16.12.2014 у Державний реєстр прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права державної власності на зазначені земельні ділянки (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 532937551210, 538593051210 та 532943251210).
На підставі розпорядження Біляївської райдержадміністрації Одеської області від 16.12.2004 № 939/2004, а також Договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано речове право ТОВ "Одесарибгосп" на зазначені земельні ділянки: з кадастровим номером 5121010100:01:001:0107 - 27.01.2015 за рішенням № 18884584, з кадастровим номером 5121085600:01:001:0591 - 03.02.2015 за рішенням № 19051759, з кадастровим номером 5121085600:01:001:0592 - 03.02.2015 за  № 19051401.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, щодо спірної земельної ділянки до прийняття розпорядження Біляївською райдержадміністрацію від 16.12.2004 № 939/2004 розпочато процедуру вилучення з державного лісового фонду, проте її не завершено у визначений законом спосіб.
Так, за умовами п. 5 Договору замість земель площею 521 га, які об`єднання "Одесаліс" передала ЗАТ "Одесарибгосп", Яськівська сільська рада мала компенсувати 486 га земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які не надані у власність або користування громадян та юридичних осіб і перебувають у запасі. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази передбаченої Договором компенсації Яськівською сільською радою 486 га земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Також судами встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: 5121010100:01:001:0107, 5121085600:01:001:0591 та 5121085600:01:001:0592 відповідно до даних Лісового кадастру Публічної кадастрової карти відносяться до земель державного лісового фонду, знаходяться на території Біляївського лісництва у кварталах 21 та 22 та використовувалися для ведення лісового господарства ДП "Одеське лісове господарство", зі складу земель державного лісового фонду не вилучались.
Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 15.10.2020            № 34802/0/2-20 про факт прийняття Біляївською районною державною адміністрацією рішення щодо вилучення, зміни цільового призначення та відчуження спірних земельних ділянок, що перебували у постійному користуванні ДП "Одеський лісгосп", стало відомо із запиту Одеської обласної прокуратури.
Згідно з листом Державного агентства лісових ресурсів України від 03.11.2020        № 02-33/8158-20 земельні ділянки державного лісового фонду загальною площею 521 га з кадастровими номерами 5121010100:01:001:0107, 5121085600:01:001:0591, 5121085600:01:001:0592 із земель ДП "Одеський лісгосп" не вилучались у зв`язку з тим, що розпорядження про їх вилучення так і не було прийнято. 
Міністерством юстиції України в інформації від 10.11.2020 № 50096/15139-4-20/9.1.1 визнається факт незаконного вибуття із державного лісового фонду спірних земельних ділянок.
У листі ВО "Укрдержліспроект" від 29.12.2020 № 855 повідомляється про відсутність у останнього інформації щодо вилучення спірних земельних ділянок з постійного користування ДП "Одеський лісгосп".
З урахуванням викладеного, на підставі ст. ст. 3, 20, 57, 84, 116, 122, 124, 149, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. ст. 3, 5, 8, 9, 29, 42, п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, ст. ст. 21, 391, 393 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України), ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що вилучення спірної земельної ділянки державного лісового фонду належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України, тобто Біляївська райдержадміністрація поза межами компетенції та поза волею належного власника - держави в особі Кабінету Міністрів України (до 27.05.2021 - дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин"), незаконно вилучила спірні земельні ділянки державної власності та передала їх у користування ТОВ "Одесарибгосп". При цьому відведення за рахунок державного лісового фонду земельних ділянок загальною площею 521 га, розташованих на території Біляївського лісництва Біляївського району Одеської області, у користування ЗАТ "Одесарибгосп" супроводжувалось фактичною зміною цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі водного фонду (під будівництво ставків для рибогосподарської діяльності) всупереч вимогам земельного законодавства без необхідних погоджень відповідних державних органів.
Зважаючи на зазначене, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що розпорядження Біляївської райдержадміністрації від 16.12.2004 № 939/2004 підлягає скасуванню, а Договір - визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України як такі, що суперечать чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавству.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного лісового кадастру відомостей щодо цільового призначення земельних ділянок - землі водного фонду, а не землі лісогосподарського призначення, відбулось на підставі незаконного розпорядження Біляївської райдержадміністрації та Договору, відповідно до яких земельні ділянки лісогосподарського призначення передані у користування ЗАТ "Одесарибгосп" під будівництво ставків для рибогосподарської діяльності.
Отже, за висновками суду апеляційної інстанції, спірні ділянки ніколи не перебували та не могли перебувати у комунальній власності Біляївської міської ради та Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області.
Щодо посилання скаржника на порушення судом першої інстанції вимог ст. 15, 16 ЦК України, то суд апеляційної інстанції зазначив, що надання Біляївською райдержадміністрацією у користування ТОВ "Одесарибгосп" земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням Земельного та Лісового кодексів України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави і тому належним та ефективним способом захисту є саме звернення до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про неможливість застосування позовної давності до відповідних вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Одесарибгосп" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені постанову та рішення і відмовити у задоволенні позову повністю.
Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме: судами неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права (п. 24 Перехідних положень ЗК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. ст. 15, 16 ЦК України), порушено норми процесуального права, неправильно встановлені фактичні обставини справи, прокурор обрав неефективний спосіб захисту держави (негаторний позов замість віндикаційного), до віндикаційного позову мала бути застосована позовна давність, про що заявляв відповідач-2 у суді першої інстанції, оскільки позивач не навів доказів поважності пропуску позовної давності, а також не враховано висновків, викладених у постановах:
- Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17 щодо застосування п. 3 ч. 2 ст. 129, п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України;
- Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 471/761/17-ц, від 24.02.2021 у справі № 233/3516/18-ц щодо застосування ст. ст. 15, 16 ЦК України.
Також скаржник посилається на те, що спростувати відомості, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно можливо лише в судовому порядку; спірні земельні ділянки не перебувають в державній власності, тобто позов заявлений в інтересах особи, в якої відсутні правові підстави володіти, розпоряджатися та користуватися цими земельними ділянками; заступник прокурора області був уповноважений підписувати позовну заяву лише у разі відсутності на дату її підписання і подання прокурора області та його першого заступника. Крім того, оскільки заявлений віндикаційний позов, судовий збір за подання позову мав бути сплачений як за вимогу майнового характеру, але був сплачений прокуратурою як за немайнову вимогу.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, зокрема, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 05.07.2023.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 06.07.2023 від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, направлений 03.07.2023, в якому прокурор просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. 
Позивач, відповідач-1 та треті особи правом на надання відзиву на касаційну скаргу не скористалися.
Заслухавши доповідь головуючого судді, заслухавши пояснення прокурора, переглянувши в касаційному порядку оскаржувані рішення та постанову місцевого та апеляційного господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
У постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (ухвала від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Суд касаційної інстанції також зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Скаржник посилається на не врахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі                        № 924/1256/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17 щодо застосування п. 3 ч. 2 ст. 129, п. 3 ч. 1         ст. 131-1 Конституції України, ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру",         ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, а саме прокурор набуває право звернення з позовом тільки у випадках, якщо орган державної влади не звертається сам з відповідним позовом, або ухиляється від звернення з відповідним позовом, або такий орган відсутній. Однак, за твердженням скаржника, прокурор не надав доказів вчинення дій, передбачених ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", адже звернення до суду з позовом в інтересах Одеської обласної державної адміністрації можливе лише після направлення повідомлення про намір звернутися до суду та якщо в розумний строк Одеська обласна державна адміністрація не звернулася з таким позовом.
Як встановлено судом першої інстанції, прокуратурою до подання позову до господарського суду було направлено Кабінету Міністрів України запит про порушення законодавства при прийнятті Біляївською райдержадміністрацією спірного розпорядження та звернуто увагу на необхідність вжиття Кабінетом Міністрів України як розпорядником земель державного лісового фонду заходів щодо скасування такого розпорядження, який було надіслано Секретаріатом КМУ Міністерству юстиції України, Держлісагенству та Держгеокадастру для розгляду в установленому порядку. Однак, як зазначає прокурор, ні Кабінетом Міністрів України, ні підпорядкованими йому міністерствами та центральними органами виконавчої влади будь-яких заходів, у тому числі щодо звернення до суду в розумний строк, не вжито, що свідчить про не здійснення захисту інтересів держави. 
Отже, судом першої інстанції на виконання вимог ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" було встановлено наявність підстав для представництва прокурором інтересів Кабінету Міністрів України в суді. При цьому, зважаючи на набрання чинності 27.05.2021 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" та зміну розпорядника спірної земельної ділянки з Кабінету Міністрів України на Одеську обласну державну адміністрацію, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з огляду на положення ч. 2 ст. 52 ГПК України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Тобто, заявлені в інтересах Кабінету Міністрів України позовні вимоги у цій справі після його заміни в порядку ст. 52 ГПК України слід розцінювати як заявлені в інтересах правонаступника - Одеської обласної державної адміністрації.
Враховуючи дотримання прокурором до подання позову в цій справі процедури, передбаченої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор має право здійснювати представництво інтересів Одеської обласної державної адміністрації як правонаступника Кабінету Міністрів України і це не суперечить п. 3 ч. 2 ст. 129, п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, а також висновкам Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2018 у справі                       № 922/901/17.
Також не приймаються доводи скаржника про відсутність повноважень у заступника прокурора області підписувати позовну заяву, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позов був підписаний першим заступником керівника Одеської обласної прокуратури, який уповноважений на подання позовних заяв відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру", у тому числі в порядку господарського судочинства.
Щодо посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 233/3516/18-ц, від 30.07.2020 у справі № 471/761/17-ц, то проаналізувавши зазначені постанови, Суд дійшов висновку, що вони були прийняті за іншої ніж у даній справі фактично-доказової бази, а також за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями та за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, залежно від яких (обставин і доказів) й прийняті судові рішення, тобто зазначені справи і справа, що розглядається, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність спірних правовідносин у них.
Так, предметом позову у справі № 471/761/17-ц є визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності істотних умов, передбачених Законом України "Про оренду землі", а предметом позову у справі № 233/3516/18-ц є визнання недійсним рішення про зміну канонічної підлеглості релігійної громади та про затвердження статуту релігійної громади з підстав порушення вимог статутів релігійної організації. При цьому у зазначених справах позивачам було відмовлено у задоволенні позовних вимог, зокрема, у зв`язку з недоведеністю порушення права позивача у спірних правовідносинах.
Суд відхиляє доводи скаржника, що суд першої інстанції не з`ясував наявність порушеного чи оспорюваного права, охоронюваного законом інтересу Одеської обласної державної адміністрації, в інтересах якої заявлено позов, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що Одеська обласна державна адміністрація є розпорядником спірних земель державного лісового фонду, розташованих за межами населених пунктів, відповідно до ст. ст. 122, 149 ЗК України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".
Доводи скаржника про те, що спірні земельні ділянки не перебувають в державній власності, тобто позов заявлений в інтересах особи, в якої відсутні правові підстави володіти, розпоряджатися та користуватися цими земельними ділянками, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що відповідно до даних Лісового кадастру Публічної кадастрової карти спірні земельні ділянки відносяться до земель державного лісового фонду, знаходяться на території Біляївського лісництва у кварталах 21 та 22 та використовувалися для ведення лісового господарства       ДП "Одеське лісове господарство", зі складу земель державного лісового фонду не вилучались.
Щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, вбачається, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають позиції, викладеної в зазначеній постанові, зокрема у п. 70 Велика Палата Верховного Суду вказала про відсутність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного у постановах від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17,                 № 911/3574/17, № 911/3897/17, від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17, зазначивши, що фізичне зайняття нерухомого майна особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном; у таких випадках підлягає застосуванню ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення вимоги щодо зобов`язання ТОВ "Одесарибгосп" як орендаря повернути спірну земельну ділянку загальною площею 521 га державі в особі Одеської обласної державної адміністрації, яка є розпорядником земель державного лісового фонду, розташованих за межами населених пунктів.
Отже, доводи скаржника про те, що предметом позову є земельні ділянки водного фонду і ефективним способом захисту права власності у цьому випадку є витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння (віндикаційний позов), і тому до таких вимог підлягала застосуванню позовна давність, не відповідають встановленим судами першої та апеляційної інстанцій обставинам щодо правового статусу спірних земельних ділянок. Крім того, скаржник не зазначав про неправильне застосування судами положень законодавства про позовну давність, а пов`язував необхідність застосування позовної давності з обраним прокурором неефективним способом захисту.
Щодо посилання скаржника на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що внесення цих відомостей відбулось на підставі незаконного розпорядження Біляївської райдержадміністрації від 16.12.2004 № 939/2009 та Договору, укладеного всупереч вимогам чинного на той момент законодавства, що було встановлено судом першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи.
Також відхиляються доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм п. 24 Перехідних положень ЗК України, оскільки розділ Х Перехідних положень ЗК України був доповнений зазначеним пунктом згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (набрав чинності 27.05.2021), тобто після подання позову у цій справі, і тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які виникли до внесення відповідних змін до земельного законодавства.
ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у справі "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесарибгосп" залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 та рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2022 у справі № 916/500/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                           Могил С.К.
Судді:                                                                                                   Волковицька Н.О.
                                                                                                                Случ О.В.