УХВАЛА
18 липня 2023 року 
м. Київ
cправа №  925/457/22 
Верховний Суд у складі суддів  Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г.

перевіривши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни

на рішення Господарського суду Черкаської області  від 17.08.2022 
та на постанову  Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 

у справі  925/457/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агрозахід"
до фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни        
про    стягнення 100 126,32 грн

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.08.2022 позов задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агрозахід" - 99 921,00 грн. основного боргу, 205,32 грн. як 3% річних та 2481,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023  апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.08.2022 у справі №925/457/22 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Черкаської області від 17.08.2022 залишено без змін. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладено на Фізичну особу - підприємця Дикун Діану Григорівну.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.08.2022 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від  19.06.2023 у справі  925/457/22, в якій просить суд скасувати оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агрозахід" до фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни  у сумі  99  921 грн. та 205,32 грн як 3 % річних відмовити в повному обсязі.

Здійснивши перевірку касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
За приписами п. 1 частини першої ст. 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б)   особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)   справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г)   суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частини п`ятої  ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022  року -   2  481 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022  року -   2  684  грн.
У п. 1 частини першої  ст. 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у даній справі є стягнення 100 126,32 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб як в 2022 році - 248 100 грн., так і в 2023 році - 268 400 грн., а тому у розумінні ГПК України ця справа є малозначною.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у  малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.
Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.
У той же час необхідність відкриття касаційного провадження у справі скаржник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики  щодо можливості укладання господарських  договорів у спрощений спосіб у разі  одночасної наявності непідписаного  проєкту  договору про  надання послуг у формі єдиного документа.  Справа становить значний суспільний інтерес, має виняткове значення  для фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни, оскільки вирішення питання укладеності господарського договору безпосередньо  стосується  можливості отримання  розумної плати за свої послуги у випадку їх ненадання з об`єктивних причин у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України  та запровадженням воєнного стану. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку: про неукладеність між сторонами господарських договорів у спрощений спосіб та відсутність між  сторонами  правовідносин з надання послуг по  розповсюдженню інформації щодо позивача під час Agro Trend Forum  в 4-х місцях України;  про  відсутність підстав для отримання відповідачем розумної плати за свої послуги у випадку їх ненадання  з об`єктивних причин. Судами попередніх інстанцій при ухвалені оскаржуваних судових рішень помилково застосовано  до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що доводи наведені в касаційній скарзі фізичною особою - підприємцем Дикун Діаною Григорівною не приймаються, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Верховний Суд зазначає, що незгода із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність і про винятковість справи для скаржника як і не може вказувати на таку обставину негативні наслідки для скаржника прийняття цих судових рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї із сторін справи є звичайним передбаченим процесуальним законом процесом.

Визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі  «Пелевін проти України»).
Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип «правової визначеності». Однак, вказана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає. 
Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Доводи, що зазначена касаційна скарга становить значний суспільний інтерес  та має виняткове значення для фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни не мотивовані та не обґрунтовані належним чином. Скаржником не наведено достатніх обґрунтувань на підтвердження його доводів, що зазначена касаційна скарга має значний суспільний інтерес для формування єдиної правозахисної практики. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої  статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.
Законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни на рішення Господарського суду Черкаської області  від 17.08.2022 та на постанову  Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 у справі  925/457/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного та керуючись статтями 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України,  Верховний Суд, -      
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Дикун Діани Григорівни на рішення Господарського суду Черкаської області  від 17.08.2022 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 у справі  925/457/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                                               Огороднік К.М.
Судді                                                                                                         Жуков С.В.
                                                                                                                   Пєсков В.Г.