УХВАЛА

09 серпня 2023 року 
м. Київ
cправа №  910/6000/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Губенко Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постанову    Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023
(головуючий - Демидова А.М., судді Корсак В.А., Ходаківська І.П.)
та рішення    Господарського суду міста Києва від 03.10.2022
(суддя - Селівон А.М.)
у справі    №    910/6000/21
за позовом    Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго"
до    Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про    стягнення 302 539,57 грн,

ВСТАНОВИВ:
1. Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпроенерго" (далі - АТ "ДТЕК Дніпроенерго", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця", відповідач) про стягнення 302 539,57 грн штрафу за прострочення терміну доставки вантажу.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на допущення відповідачем протягом січня-березня 2020 року несвоєчасної доставки йому як вантажоодержувачу вугільної продукції, відповідно до укладеного між сторонами договору перевезення.
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь АТ "ДТЕК Дніпроенерго" 261 502,30 грн штрафу та 3 922,53 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4.             Судове рішення мотивовано тим, що:
--16.02.2018 між АТ "Укрзалізниця" як перевізником та АТ "ДТЕК Дніпроенерго" в інтересах Запорізької ТЕС як замовником укладено договір № 00076/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - договір перевезення), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниці інших держав та/або у вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1);
- згідно з п. 1.2 договору перевезення, перевезення у цьому Договорі розуміється як послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим Договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього Договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 зі змінами та доповненнями, Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, який затверджено наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенції про міжнародні залізничні перевезення відповідно;
- відповідно до п. 1.3 договору перевезення надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами;
- згідно з пп. 2.3.2 п. 2.3 договору перевезення перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або у вагонах (контейнерах) перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації АС "Месплан", доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього Договору;
- у п. 5.1 договору перевезення зазначено, що сторони Договору несуть відповідальність за невиконання плану перевезень згідно із Статутом залізниць України; 
- судом першої інстанції встановлено, що  у межах строку дії договору перевезення, протягом січня-березня 2020 року АТ "Укрзалізниця" здійснювалось перевезення вантажів до станції призначення Енергодар (Придніпровська залізниця) одержувачу - Запорізькій ТЕС (відокремлений структурний підрозділ АТ "ДТЕК Дніпроенерго"), згідно з електронними залізничними накладними №№ 53389367, 53612321, 53612347, 53612339, 53754768, 53754792, 53748083, 53748125, 53748869, 53748943, 53754776, 53754800, 53745006, 48032007, 48031991, 46431565, 46669966, 53328639, 45362027, 53954442, 53954913, 48128888, 48126593, 46996633, 53265526, 47645742, 5565644, 53565651, 53686184, 53705752, 53831756, 53836938, 53837035, 53831749, 53832911, 53836953, 53837043, 53843322, 53843348, 53838637, 53843785, 53840278, 53881306, 53880605, 53881314, 53896114, 53898060, 53936928, 53939724, 53936936, 5939740, 46315248, 46323382, 463323408, 48112171, 48118194, 46596599, 48150890, 48150858, 46958179, та електронними залізничними накладними №№ 53756227, 45805819, 46413316, 46487302, 46608972, 53330734, 47848163, 46564829, 46979837, 47681143, 47656129, 47656061, 47656103, 47656145, 45252012, 53718912, 45618949, 53711222, 53793006, 53789491, 45953502, 53838041, 45845823, 45984325, 45984333, 53919742, 53939435, 46175915, 46173761, 46176749, 45932662, 46564795, 46962627;
- вантаж, за вищезазначеними залізничними накладними, відповідачем доставлено з простроченням, внаслідок чого позивачем нараховано штраф за кожною накладною у відповідному розмірі, визначеному Статутом залізниць України, - 10 %, 20 % або 30 % провізної плати. Загальна сума штрафу, за підрахунками позивача, становила 302 539,57 грн;
-  судом першої інстанції перевірено нарахування штрафу за поданими накладними, з урахуванням поданого відповідачем розрахунку у  запереченнях на позов, та встановлено, що  за окремими накладними є: невчасне розкредитування накладних одержувачем; неправильне зазначення маси вантажу у накладних відправником, що призвело до відчеплення вагонів та складання актів загальної форми; необхідність проведення ремонту та технічного обслуговування одного з вагонів; завантаження вагонів відправником понад їх вантажопідйомність, що призвело до необхідності перевантаження частини вантажу у вагони залізниці. Також, за деякими накладними позивач неправильно обрахував суму штрафу. З урахуванням зазначеного, місцевий господарський суд встановив відсутність правових підстав для стягнення  позивачем 41 037,27 грн  нарахованого відповідачу штрафу;
- зважаючи на положення ст. 307 Господарського кодексу України,  ст.ст. 41, 116 Статут залізниць України, п.п.1.1., 1.2., 2.9. Правил обчислення термінів доставки вантажів,   суд відхилив твердження відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин умов  п. 16.1 договору № ПР/М-19-597НЮдч від 30.07.2019 про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" Енергодарської філії товариства, яка примикає до станції Роз`їзд 20 км регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця", який укладений між відповідачем та ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", як власником колії,  оскільки вказаний договір  стосується правовідносин відповідача і ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", тоді як позивач не є стороною вказаного договору. Отже, суд визнав обґрунтованим нарахування штрафу  відповідачу у розмірі 31 445,50 грн за несвоєчасну доставку вантажів за залізничними накладними     №№ 46596599 (досилочна № 46564795), 48118194 (досилочна № 45932662), 53836953 (досилочна № 45845823), 53565651 (досилочна № 45252012), 53748869 (досилочна     № 45805819), 48028989 (досилочна № 46413316), 46996633 (досилочна № 46979837), 48128888 (досилочна № 46564829), 46669966 (досилочна № 46608972), 46431565 (досилочна № 46487302);
- також, судом відхилено заяву відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, зважаючи на те, що строк позовної давності  позивачем за заявленими вимогами не пропущено, зважаючи на положення ст. 315 Господарського кодексу України та ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України;
- таким чином, суд першої інстанції  оцінивши докази надані сторонами та перевіривши обставини виникнення спору у справі встановив наявність підстав для стягнення з відповідача 261 502,30 грн штрафу за прострочення доставки вантажу;
- суд апеляційної інстанції встановив, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи щодо наявності певної кількості прострочень доставки вантажу, їхньої тривалості та розмірів штрафу за такі прострочення сторонами в апеляційному порядку не оскаржуються. При цьому, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини щодо того, за якими саме накладними були здійснені залізничні перевезення із порушенням термінів доставки, якої тривалості допущено прострочення, та за якими показниками необхідно розраховувати відповідні штрафні санкції. Висновки місцевого господарського суду у цій частині є законними та вмотивованими, розрахунки штрафних санкцій арифметично правильними, підстав для їх спростування немає. В  апеляційній скарзі відповідач оскаржував правомірність нарахування позивачем та задоволення судом першої інстанції штрафу за порушення термінів доставки вантажу за десятьма накладними № 53565651 від 01.02.2020, № 53748869 від 16.02.2020,     № 53836953 від 22.02.2020, № 48118194 від 15.03.2020, № 48028989 від 09.03.2020, № 46431565 від 10.03.2020, № 46596599 від 15.03.2020, № 48128888 від 16.03.2020, № 46669966 від 18.03.2020, № 46996633 від 28.03.2020) на суму 31 445,50 грн. Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду про наявність підстав для стягнення вказаної суми штрафу.
5. Не погоджуючись з висновками судів     попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про зменшення розміру штрафу на 50%.
6. У касаційній скарзі скаржник  посилається на п. 1 частини 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що судом апеляційної інстанції не було враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах № 904/613/22, № 904/392/22, № 904/934/22, № 904/124/22  щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, ст. 233 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, в період введення воєнного стану в Україні, з урахуванням обставин у спірних правовідносинах та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", яким затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022.
7.             Позивач надав відзив на касаційну скаргу, у якому посилаючись на безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, та водночас вказуючи на законність і обґрунтованість судових рішень у справі,  просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
8.             Відповідно до частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
9. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
10. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
11.  Отже, касаційний суд зважаючи на положення статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядає судові рішення у справі в частині здійсненого апеляційним судом перегляду рішення суду першої інстанції. 
12.    У касаційній скарзі скаржник  посилається на п. 1 частини 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що судом апеляційної інстанції не було враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах № 904/613/22,  № 904/392/22, № 904/934/22, № 904/124/22  щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, ст. 233 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, в період введення воєнного стану в Україні, з урахуванням обставин у спірних правовідносинах та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", яким затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022. Крім того, скаржник посилаючись на вищезазначені положення зазначає, що апеляційний суд мав право зменшити розмір штрафу за власною ініціативою, зважаючи на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18.
13. За змістом пункту 1 частини 2 ст.        287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
14.    Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
15.    Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні правовідносини).
16. Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
17. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
18. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.
19. Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).
20. Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. При цьому, відповідно до принципу змагальності суд оцінює надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).
21. Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).
22. З урахуванням вищезазначеного  касаційний суд зауважує, що  в даному випадку скаржник у касаційній скарзі вказує  на  неправильне застосування апеляційним судом положень ст.  551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України,  в яких визначено  право суду на зменшення штрафу заявленого до стягнення. Оскільки  таке право  суду реалізується судами зважаючи на відповідні положення процесуального законодавства за встановлених судами обставин, тому в даному випадку, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, необхідно проаналізувати і на предмет процесуальної подібності правовідносин (процесуальних обставин (ситуацій)) у порівнюваних справах (у справі, що розглядається судом, зі справою, в якій Верховний Суд сформував відповідні правові висновки щодо застосування норми матеріального та процесуального права).
23. Як вбачається зі змісту постанов Верховного Суду від 20.04.2023 у справі № 904/613/22, від 30.03.2023 у справі № 904/392/22, від 27.03.2023 у справі № 904/934/22, від 20.04.2023 у справі №904/124/22,  предметом спору у зазначених справах були вимоги про  стягнення штрафу з залізниці за несвоєчасну доставку вантажів. 
У вказаних справах  суди, з урахуванням поданих сторонами доказів та  всіх встановлених судами обставин,  застосували  положення ст.  551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, та відмовили у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу. 
Касаційний суд, переглядаючи судові рішення у справах № 904/613/22, № 904/392/22,  № 904/934/22, №904/124/22, зважаючи на встановлені судами обставини справ та відповідне застосування судами положень ст.  551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, констатував необхідність змінити прийняті у справі судові рішення і зменшивши заявлений до стягнення штраф. 
24. Водночас у справі, що розглядається Судом, суди зважаючи на встановлені обставини справи щодо наявності підстав для нарахування штрафу  та відповідні докази подані  сторонами, їх аргументи та заперечення, не надавали оцінки можливості зменшення розміру штрафу заявленого до стягнення та не застосовували положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України. 
25. Тоді як зважаючи на зміст приписів статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, враховуючи повноваження судів першої та апеляційної інстанції, визначені Господарським процесуальним кодексом України (щодо оцінки поданих сторонами доказів та встановлення фактичних обставин справи) та повноваження суду касаційної інстанції, визначені ст. 300 Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються можливістю надати оцінку та встановити певні обставини щодо зменшення розміру штрафних санкцій. Тоді як Верховний Суд має можливість лише перевірити правильність застосування зазначених положень законодавства, з урахуванням встановлених судами обставин справи та наданої ними оцінки таким обставинам.
26. Таким чином, наведені скаржником у касаційній скарзі постанови Верховного Суду, в яких визначено правовий висновок щодо застосування судами  положень ст. 233 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, у правовідносинах щодо нарахування залізниці штрафу за несвоєчасну доставку вантажу в період введення воєнного стану в Україні,  були прийняті у справах з неоднаковими процесуальними обставинами, які мають юридичне значення, а також за іншого матеріально-правового та процесуально-правового регулювання спірних правовідносин, іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів) ніж у справі, що розглядається Судом. 
27. Отже, проаналізувавши судові рішення у справах № 904/613/22, № 904/392/22,  № 904/934/22, №904/124/22 та     у справі, що     зараз розглядається Верховним Судом, касаційний суд вважає, що     ці справи не є подібними, зважаючи на всі критерії подібності, оскільки справи є різними за встановленими судами процесуальними обставинами справи.
28. Посилання скаржника правові висновкі, викладені у  постановах Верховного Суду у справах № 920/437/22, № 902/653/21,  № 902/538/18 є безпідставним, оскільки,  у вказаних справах положення ст. 233 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України було застосовано за інших процесуальних обставин. Крім того, вказані справи  не є подібними до справи, що розглядається Судом, і за суб`єктним і об?єктним критеріями.
29. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
30.             Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
31.             З урахуванням вищезазначеного, касаційний суд встановивши після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними,     при цьому, сама суть доводів касаційної скарги зводиться до переоцінки доказів у справі, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 зазначеного Кодексу.
32. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження АТ  "Українська залізниця" не зазначено у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу вказує на необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі №910/6000/21.
Керуючись ст.ст. 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу              України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі №910/6000/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                           О.А. Кролевець

Судді                                                                                                                                         О.М. Баранець
                                                                                                                                                                                                                                                                                
                                                                                                                                      Н.М. Губенко