ОКРЕМА ДУМКА

18 травня 2023 року 

м. Київ

cправа №  910/10380/20 

суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: 
Случа О. В., Волковицької Н. О., Краснова Є. В, Мачульського Г. М., Могила С. К., 
у касаційному провадженні за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс" до: (1) Київської міської ради і (2) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.   
У касаційному провадженні Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду перебувала справа № 910/10380/20 за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022.
За результатами касаційного розгляду 18.05.2023 судом касаційної інстанції прийнято постанову, якою касаційну скаргу Київської міської ради задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 скасовано, а справу № 910/10380/20 направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції. 
При цьому, приймаючи вказану постанову Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виходив із доведеності Київською міською радою у цьому провадженні підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме обставин прийняття оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду без урахування висновків Верховного Суду, що були викладені у постановах від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц та від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18 у подібних правовідносинах щодо правильного застосування приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі".
Вважаємо, що доводи Київської міської ради про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" з посиланням на згадані постанови Верховного Суду не могли бути покладені в основу касаційного розгляду даної справи, а касаційне провадження з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підлягало закриттю з огляду на таке. 
Так, однією з підстав касаційного оскарження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Згідно з вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Тобто, відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 
(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див. зокрема підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №      199/8324/19).
Ураховуючи наведені висновки, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах № 594/376/17-ц і № 159/5756/18 (на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі), вважаємо, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, тому підстави для врахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц та від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, у цьому касаційному провадженні були відсутні.
Так, у справі № 594/376/17-ц Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія центр" (далі - ТОВ "Мрія центр") звернулося до суду з позовом до фізичної особи та Товариства з обмеженою відповідальністю "Борщівська аграрна компанія" про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ "Мрія центр", суди у справі № 594/376/17-ц виходили з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів про відправлення орендодавцю відповідних листів-повідомлень з проєктом додаткової угоди, та з урахуванням вимог закону дійшли правильного висновку (як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018), що позивач не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі.
У справі ж № 159/5756/18 фізична особа звернулася до суду із позовом до Ковельської міської ради Волинської області про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки. У вказаній справі суди встановили, що позивач не дотримався вимог частини третьої статті 33 Закону України "Про оренду землі", не надавши до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі проєкт додаткової угоди. Невиконання зазначених вимог і стало підставою скасування постановою Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18 рішень судів попередніх інстанцій і прийняття нового рішення про відмову у позові.
В той же час у справі № 910/10380/20 судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс") звернувся з відповідним позовом з посиланням на чинну в момент виникнення спірних правовідносин редакцію частин першої-п`ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі", скориставшись правом до закінчення терміну строку дії договору оренди повідомити орендодавця про намір реалізувати переважне право на укладення договору на новий строк (поновлення договору оренди). При цьому до листа-повідомлення про поновлення договору оренди орендарем було додано проєкт додаткової угоди та усі необхідні документи. 
Звідси, правовідносини у справах № 594/376/17-ц, № 159/5756/18 та у справі №      910/10380/20 не є подібними, зважаючи на різні фактичні обставини, встановлені судами, що мало наслідком і відмінне правове застосування приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі".
Відмічаємо також, що наведений вище аналіз правовідносин у порівнюваних справах на предмет їх подібності цілком узгоджується з тим, що вже був застосований колегіями суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 21.12.2021 у справі № 910/10351/20 та від 22.12.2021 у справі № 910/10388/20, де судом касаційної інстанції у дійсно подібних правовідносинах (за участю тих самих учасників) розглядалися аналогічні доводи Київської міськради, і які касаційним судом вже визнавалися необґрунтованими. 
При цьому, постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у цій справі висновків про відступ (уточнення) від застосованого раніше колегіями суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підходу до здійснення оцінювання правовідносин на предмет їх подібності не містить.  Більше того, жодних заперечень чи зауважень щодо раніше здійсненої судом касаційної інстанції оцінки правовідносин на предмет їх подібності у касаційній скарзі не навела й Київська міська рада. 
Щодо  аргументів Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, які наведені у постанові від 18.05.2023 (із спірного питання) в частині необхідності врахування висновків щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі", викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц та від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18 свідчить посилання на них в оскаржуваній постанові апеляційного господарського суду, то вважаємо їх безпідставними, адже здійснена судом попередньої інстанції оцінка правовідносин на предмет подібності не є обов`язковою для суду касаційної інстанції, який має усі повноваження здійснити її самостійно і в результаті погодитися із позицією апеляційного суду або ж визнати її помилковою.   
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного вважаємо, що суд касаційної інстанції у цій справі мав закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на підставі вказаного пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України і не проводити касаційний перегляд з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.  

Судді                                                                                                О. В. Случ
                                                                                                    Н. О. Волковицька                                                                                                                          Є. В. Краснов                                                                                                                                  Г. М. Мачульський 
                                                                                          С. К. Могил