ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року 
м. Київ

cправа №  903/486/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
позивача - Сивик А.П. (адвокат),
відповідача - Боричевський В.М. (адвокат), 

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу  приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго",
на рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2023 та
постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023
за позовом приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
до товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут"
про стягнення 25 505 713,33 грн.
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НЕК "Укренерго", позивач) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" (далі - ТОВ "Волиньелектрозбут", відповідач) про стягнення (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 25    505 713,33 грн, з яких:  15 153 691,26 грн штрафу; 5 467 419,62 грн пені; 1 144 047,01 грн 3% річних та 3    740    555,44 грн інфляційних втрат.
1.2.              На обґрунтування своїх вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0136-02024 (далі - Договір) у частині своєчасного здійснення розрахунків.
2.          Короткий зміст судових рішень
2.1.          Рішенням господарського суду Волинської області від 21.02.2023 (суддя                       Гарбар І.О.) позовні вимоги задоволено частково; суд стягнув з                                             ТОВ "Волиньелектрозбут" на користь ПрАТ "НЕК "Укренерго" 3 497 833,40 грн інфляційних втрат, 8 470 064,01 грн штрафу, 4 082 651,21 грн пені, 1 127 948,83 грн 3% річних, а також 278 598,65 грн витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

2.2.          Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено прострочення оплати послуг з передачі електричної енергії, що є підставою для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, встановленої договором та діючим законодавством. З огляду на наведене суд визнав правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат

2.3.          Здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції визнав правомірними та такими, що підлягають стягненню 8 470 064,01 грн штрафу, 4 082 651,21 грн пені, 1 127 948,83 грн 3% річних та 3 497 833,40 грн інфляційних втрат.

2.4.          Зокрема, суд першої інстанції, зменшив розмір пені та штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 10%.

2.5.          Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 (колегія суддів: Коломис В.В., Миханюк М.В., Дужич С.П.) рішення господарського суду Волинської області від 21.002.2023 змінено в частині стягнення пені та штрафу; стягнуто з ТОВ "Волиньелектрозбут" на користь ПрАТ "НЕК "Укренерго" 941 118,22 грн штрафу та 453 627,91 грн пені; в решті рішення залишено без змін; стягнуто з позивача на користь відповідача 282 436,09 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

2.6.          Суд апеляційної інстанції, з урахуванням відповідного клопотання відповідача, дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 90%.     Зокрема, суд апеляційної інстанції взяв до уваги проведення відповідачем повної оплати за надані послуги, а також надмірний розмір стягуваних пені та штрафу, майновий стан сторін.

2.7.          Судом апеляційної інстанції, враховано правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання та відсутність доказів щодо понесення позивачем збитків, а також відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних). Крім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги, що пеня та штраф не є основною заборгованістю і,  відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.  З урахуванням конкретних обставин і в їх сукупності, зменшення розміру пені на 90% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

2.8.          Суд апеляційної інстанції додатково відхилив, як безпідставні аргументи ПрАТ "НЕК "Укренерго" про те, що в силу статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) обов`язково мають бути враховані інтереси позивача, оскільки доказів на підтвердження понесених ПрАТ "НЕК "Укренерго" збитків чи додаткових витрат через прострочення оплати відповідачем позивачем не надано.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1.          Не погоджуючись з рішенням господарського суду Волинської області від 21.02.2023 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023, ПрАТ "НЕК "Укренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині позовних вимог, щодо яких було відмовлено та ухвалити у вказаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1.          На обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункти 1, 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі -  ГПК України).

4.1.2.          Обґрунтовуючи підстави для подання касаційної скарги, скаржник посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення статті 233 ГК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №910/1199/19;
- пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування методики нарахування інфляційних витрат, тобто механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладеного у постанові від 20.11.20202 у справі №910/13071/19.

4.1.3.          Зокрема скаржник вважає, що висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.11.2020 зі справи №910/13071/19 суперечить листу Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 за №62-97р та Інформаційному листу Вищого Господарського Суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", які надають рекомендації щодо іншого порядку нарахування інфляційних витрат. Зокрема у наведених листах містяться рекомендації що при обчисленні інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання такі втрати нараховуються також у випадку, коли час прострочення у неповному місяці становить 15 днів.

4.1.4.          Позивач наголошує на тому, що оскільки зазначені листи є частиною діючого чинного законодавства України (ніким не скасовані та не відмінені) існує необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.11.2020 зі справи №910/13071/19.

4.1.5.          Крім того, за твердженням позивача, оскаржувані судові рішення не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 щодо об`єктивної оцінки чи є випадок винятковим щодо можливості зменшення пені та штрафу. Скаржник стверджує, що принцип рівності сторін, який вимагає справедливого балансу інтересів між сторонами, суди попередніх інстанцій застосували на користь відповідача, виклавши більшою мірою доводи відповідача, на корить якого й було ухвалено рішення в частині зменшення штрафних санкцій. При цьому судами не взято до уваги, що обов`язок з обґрунтування і доведення того, що порушення договірних зобов`язань не завдало значних збитків контрагенту, покладається на сторону, до якої застосовується санкція, тобто на відповідача. Натомість позивач не зобов`язаний був у даному випадку доводити наявність у нього збитків у зв`язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем. Ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції в оскаржуваних рішеннях взагалі не проаналізовали (не дослідили) надані позивачем докази того, що позивач перебуває не у кращому фінансовому становищі порівняно з відповідачем.

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Волиньелектрозбут" зазначає, що касаційна скарга подана скаржником за відсутності належного обґрунтування  підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України. З огляду на наведене просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4.2.2.          Відповідач наголошує на наявності численної усталеної судової практики щодо дискреційних повноважень, передбачених статтями 551 ЦК України та 233 ГК України, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Натомість висновки у справі №910/1199/19 та у справі, що розглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, оскільки суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин.

4.2.3.          Також зазначає про те, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що під час вирішення спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17). Натомість доводи скаржника щодо необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 суперечать таким висновкам та є необґрунтованими.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1.          Між  ПрАТ "НЕК "Укренерго" (оператор системи передачі [ОСП]) та ТОВ "Волиньелектрозбут" (користувач) 01.01.2019 укладено Договір про надання послуг з передачі електричної енергії, згідно з умовами пункту 1.1 якого ОСП зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії, а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього Договору. У подальшому Додатковою угодою від 30.08.2019 Договір викладено у новій редакції.

5.2.          Відповідно до пункту 4.1 Договору для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуг.

5.3.          Розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць (пункт 6.1 Договору).

5.4.          Користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги Оператору системи передачі (далі - ОСП) таким чином: 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця; 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця; 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця. При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути не меншим планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5, на 5 днів наперед (пункт 6.2 Договору).

5.5.          Згідно з пунктом 6.5 Договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою "Системи управління ринком" (далі - сервіс), з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

5.6.          У випадку порушення користувачем термінів розрахунку, ОСП має право нарахувати пеню в розмірі 0,1% (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання користувачем своїх зобов`язань. За прострочення зазначеного терміну понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу  (пункт 6.7 Договору).

5.7.          Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що у період з липня 2019 року по січень 2022 року ним було надано ТОВ "Волиньелектрозбут"  послуги з передачі електричної енергії, що підтверджується актами приймання-передачі послуги та актами коригування до актів приймання передачі, підписаними та скріпленими печатками обох сторін.

5.8.          Відповідач, у свою чергу, вказані послуги оплатив у повному обсязі, однак допустив порушення строків, визначених у пунктах 6.2, 6.5 Договору, що підтверджується випискою по рахунку ПрАТ "НЕК "Укренерго" про надходження коштів та платіжними дорученнями, доданими до позовної заяви.

5.9.          Разом з тим порушення зі сторони відповідача приписів пунктів 6.2, 6.5 Договору (щодо своєчасної оплати наданих послуг) спонукало позивача до звернення із даним позовом про стягнення 15 153 691,26 грн штрафу, 5 467 419,62 грн пені, 1 144 047,01 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості, 3 740 555,44 грн інфляційних втрат, а всього 25 505 713,33 грн (згідно з заявою про зменшення позовних вимог від 23.12.2022).

5.10.          Судами також встановлено, що факт поставки спірної електричної енергії у зазначеному в актах приймання-передачі послуги обсязі, з урахуванням актів коригування до них, не заперечувалось відповідачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, як не заперечувалось й вартість наданих послуг у спірний період.

5.11.          Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані наявністю підстав для задоволення вимог про стягнення 3%     річних у розмірі 1 127 948,83 грн та часткового задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 497 833,40 грн. 

5.12.          Так, частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат суди встановили у розрахунку позивача помилки в сумах інфляційних втрат.

5.13.          Зокрема, частково задовольняючи позовні вимог у частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив зокрема з того, що базою для нарахування інфляційних втрат є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

5.14.          З посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від  20.11.20202 у справі №910/13071/19 судами застосовано методику розрахунку інфляційних втрат: за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. 

5.15.          Судами встановлено, що у травні 2020 року, лютому 2021 року, вересні 2021 року та грудні 2021 року періоди прострочення відповідачем зобов`язання з оплати становили менше 15 днів. Зокрема, за травень 2020 року (період нарахування з 11.05.2020 по 19.05.5020) у розмірі 1 236,31 грн, за лютий 2021 року (період нарахування з 08.02.2021 по 16.02.2021) у розмірі 61 902,48 грн, за лютий 2021 року (період нарахування з 11.02.2021 по 25.02.2021) у розмірі 70 543,20 грн та за вересень 2021 року (період нарахування з 11.09.2021 по 19.09.2021) у розмірі 76 186,65 грн, за грудень 2021 року (позивачем допущена помилка: вказано місяць листопад 2021), беручи до уваги період заборгованості з 11.12.2021 по 23.12.2021) у розмірі 32 853,40 грн.

5.16.          З огляду на те, що прострочення за наведені вище періоди становлять менше 15 днів, суди дійшли висновку, що у нарахуванні 242 722,04 грн інфляційних втрат слід відмовити.

5.17.          З урахуванням постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг "Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СOVID-19)" від 08.04.2020 №766 з 08.04.2020 по 26.01.2021 діяли обмеження щодо нарахування пені та штрафу за порушення термінів розрахунку за послуги з передачі електричної енергії.

5.18.          Таким чином у відповідності до положень наведеної постанови НКРЕКП, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для нарахування 7% штрафу за листопад 2020 року, грудень 2020 року та січень 2021 року та про відсутність підстав для нарахування пені за актами: квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року, грудень 2020 року (не за повний період), січень 2021 року (не за повний період). З огляду на наведене, судами відмовлено у стягненні 931 140,50 грн пені та 5 742 509,03 грн штрафу. 

5.19.          Крім того, судами також враховано, що позивачем безпідставно нараховано штраф за період з 27.01.2021 по 25.02.2021 у розмірі 493 802,40 грн, оскільки за вказаний період відсутнє прострочення понад 30 днів. 

5.20.          Здійснивши перерахунок пені та штрафу суди визнали обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення 4    536    279,12 грн пені та                     9 411 182,23 грн штрафу.

5.21.          У частині стягнення пені та штрафу, суд першої інстанції визнав за можливе частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 10%.

5.22.          Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, врахувавши правовий зміст інституту неустойки; виконання відповідачем основного зобов`язання у добровільному порядку; відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для позивача; очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми пені та надання відповідачем послуг з електропостачання для потреб побутових споживачів, а також наявність дебіторської заборгованості останніх, суд апеляційної інстанції вважав за можливе зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені та штрафу на 90%. 

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3.          В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункти 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у подібних правовідносинах та про наявність підстав для відступу від висновку Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1.          Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, прострочив здійснення оплати рахунків, у зв`язку з чим йому нараховано пеню, штраф, 3% річних та "інфляційні втрати" за період прострочення.

7.2.          Предметом касаційного перегляду є судові рішення попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, штрафу та інфляційних втрат з якою скаржник не згоден, а тому просить Суд в цій частині судові рішення скасувати та ухвалити в зазначеній частині нове рішення про задоволення позову. Такі ж самі вимоги позивача були предметом перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному суді.

7.3.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, Суд зазначає таке.

7.4.          Так, скаржник у касаційній скарзі зазначає про необхідність відступити від висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 (посилається на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України).

7.5.          Дослідивши доводи у сукупності і взаємозв`язку з підставою касаційного оскарження, обраною скаржником, Верховний Суд зазначає таке.

7.6.          У постанові  об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19  (висновки у якій, в силу положень частини четвертої статті 236 ГПК України враховано судами попередніх інстанцій і правовідносини у якій є подібними у контексті порядку індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України),  викладено таку правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

7.7.          Зокрема, у наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що "сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується".
7.8.          Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що така судова практика стосовно застосування приписів частини другої статті 625  ЦК України є сталою і послідовною та неодноразово відображалась у постановах Верховного Суду.
7.9.          У частині другій статті 315 ГПК України визначено, що у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
7.10.          Так, у постанові від 20.11.2020 зі справи №910/13071/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду вказала, зокрема, що: "…Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків. З огляду на правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у пункті 25 мотивувальної частини цієї постанови, про те, що якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова нараховується в залежності від математичного округлення часу прострочення у неповному місяці, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з доводами позивача за змістом пункту 12 описової частини цієї постанови та вбачає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18 та від 17.10.2018 у справі №916/1883/16, про те, що якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до боржника (відповідача) відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць".
7.11.          У контексті наведених у касаційній скарзі доводів Суд наголошує, що відповідно до приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 у справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
7.12.          Отже, з урахуванням останніх правових позицій, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).
7.13.          За таких обставин Верховний Суд вважає, що з огляду на встановлені обставини та зміст оскаржуваних судових рішень у справі, що переглядається, вбачається, що господарські суди під час здійснення перевірки правильності розрахунку інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, надавши оцінку доказам та доводам сторін, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, дійшли заснованого на правильному застосуванні статті 625 ЦК України висновку про відсутність підстав для нарахування інфляційної складової боргу за травень 2020 року, лютий 2021 року, вересень 2021 року та за грудень 2021 року, оскільки прострочення складало неповний місяць.
7.14.          Тобто, судами у справі, яка розглядається, в силу положень частини четвертої статті 236 ГПК України було правомірно враховано саме правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 20.11.2020 зі справи №910/13071/19.
7.15.          Поряд з тим, у контексті доводів скаржника Суд наголошує на тому, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
7.16.          За змістом вказаної норми, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №904/3807/19.
7.17.          Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
7.18.          Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
7.19.          Водночас позивачем взагалі не мотивовано, не доведено та не обґрунтовано необхідність для відступу від правових висновків Верховного Суду у справі №910/13071/19, а також того, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та/або порушив норми процесуального права.
7.20.          Колегія суддів наголошує, що основним завданням Верховного Суду відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики. 
7.21.          У контексті доводів касаційної скарги Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, згідно з яким: "…відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати)" (пункт 73 цієї постанови).
7.22.          Водночас позивач, у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для відступу від висновків Верховного Суду щодо методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, які викладені у постанові від 20.11.2020 зі справи №910/13071/19 посилається на рекомендації, які викладено у листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 за №62-97р та у Інформаційному листі Вищого Господарського Суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права".
7.23.          Суд зазначає про те, що такі посилання скаржника у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України за своїм змістом є загальними, абстрактними і містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій, які були зазначені в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях, оскільки містять лише посилання на лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 за №62-97р, який, у свою чергу, носить виключно рекомендаційний характер за результатами узагальнення судової практики, а відтак, не може бути джерелом права при вирішенні питань застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. 
7.24.          Посилання ж скаржника на правові висновки Вищого господарського суду України взагалі не приймаються Судом, оскільки останні не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України.
7.25.           З огляду на викладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, та підстави, які б могли свідчити про мотивовану необхідність для відступу від правових висновків Верховного Суду (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). Суд зазначає про те, що самі лише посилання скаржника на необхідність відступу від висновків Верховного Суду не свідчать про виконання скаржником свого процесуального обов`язку щодо зазначення й обґрунтування в касаційній скарзі неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права у прийнятті судового рішення, що оскаржується.
7.26.          Таким чином, у Суду відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, з наведених скаржником підстав касаційного оскарження передбачених пунктом 2 частини другої статті ГПК України.
7.27.          Суд також відхиляє, як необґрунтовані доводи скаржника в частині того, що судами попередніх інстанцій безпідставно виключено від загальної суми вимог інфляційних втрат  "неіснуючий розрахунок інфляційних втрат за період з 08.02.2021 по 16.02.2021 у розмірі 61 902,48 грн" оскільки позивачем не нараховувались інфляційні втрати за лютий 2021 року. Про безпідставність вказаних тверджень свідчить розрахунок позовних вимог в цій частині, який міститься у заяві про зменшення позовних вимог (т. 4 а.с. 47).
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Суд зазначає таке.
7.28.          Так, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказує що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права,  а саме: приписи статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України, без урахування висновку щодо  їх застосування  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 (стосовно відсутності об`єктивної оцінки, чи є даний випадок винятковим, невірності висновку про надмірність пені і безпідставного збагачення та неврахування інтересів обох сторін).  
7.29.          На думку скаржника судами попередніх судових інстанцій при зменшенні пені та штрафу неправильно застосовано норми статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України. У вирішенні питання про можливість зменшення розміру штрафних санкцій судами попередніх інстанцій надано упереджену оцінку обставинам справи та безпідставно зменшено заявлені до стягнення штрафні санкції, при цьому, не враховано відсутність винятковості випадку прострочення виконання зобов`язання, тривалість порушення, неналежну поведінку відповідача в частині невжиття ним заходів що виконання зобов`язання та усунення наслідків порушення, а також не враховано інтереси позивача, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача у справі.
7.30.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
7.31.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
7.32.          Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
7.33.          Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі та у яких Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
7.34.          Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
7.35.          Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
7.36.          Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

7.37.          Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, де Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
7.38.          При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
7.39.          Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
7.40.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.
7.41.          Разом з тим, дослідивши доводи касаційних скарг і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі в цій частині з огляду на таке.
7.42.          Суд зазначає про те, що причиною виникнення спору в цій частині стало питання наявності/відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені та штрафу на 90% у порядку приписів  статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.
7.43.          Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
7.44.          Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
7.45.          При цьому Суд зазначає, що ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
7.46.          За змістом наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
7.47.          Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом. 
7.48.          Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
7.49.          Крім того, Верховний Суд також зауважує, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.
7.50.          Так у постанові від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 Верховний Суд, зокрема відзначив, що, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. 
7.51.          Суд також враховує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013. Подібні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.
7.52.          Таким чином, зменшення заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.
7.53.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що оцінюючи наявні матеріали справи, доводи відповідача щодо підстав зменшення суд першої інстанції мотивував своє рішення щодо зменшення розміру пені на 10 % тим, що відповідач здійснив повну оплату за надані послуги, терміни прострочення виконання зобов`язання незначні і великим розміром стягуваної пені.

7.54.          Суд апеляційної інстанції проаналізувавши доводи відповідача у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій та доводи апеляційної скарги встановив, що суд апеляційної інстанції встановив, що: ТОВ "Волиньелектрозбут" є єдиним постачальником універсальної послуги на території Волинської області і зобов`язаний обслуговувати споживачів електричної енергії, якими в основному є фізичні особи та об`єкти бюджетної та соціальної сфери; фактично відповідач є підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню та підприємствам, установам, організаціям, для яких в силу законодавчих приписів установлено інші умови та строки оплати за спожиту електроенергію, і які не співпадають із встановленими сторонами у договорі строками планових платежів. З огляду на наведене, дійшов висновку, що затримки у розрахунках відповідача з позивачем об`єктивно залежать від цих факторів. Відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, а несвоєчасна оплата за надані послуги була зумовлена причинами, які не залежали від дій чи волевиявлення ТОВ "Волиньелектрозбут". Прострочення виконання зобов`язань викликане в першу чергу запровадженням карантину на території всієї України з одночасною забороною на припинення постачання електричної енергії побутовим споживачам, а також недотримання кінцевими споживачами строків оплати, у тому числі умов попередньої оплати. На своєчасність розрахунків по договору про надання послуг з передачі електричної енергії вплинув також і той факт, що ПрАТ "НЕК "Укренерго" був боржником щодо ТОВ "Волиньелектрозбут" по іншому договору - про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії і зазначені обставини встановлені рішенням господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/8062/22 (відповідач у період виконання ним своїх зобов`язань з оплати за Договором мав фінансові касові розриви саме через свій статус постачальника універсальних послуг на території Волинської області, забезпечуючи потреби побутових споживачів).

7.55.          Крім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги, що пеня та штраф не є основною заборгованістю і,  відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. З урахуванням конкретних обставин і в їх сукупності, зменшення розміру пені на 90% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
7.56.          Таким чином, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що у розгляді справи №903/465/22 суд реалізував надане право та зменшив розмір пені і штрафу за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідження конкретних обставин безпосередньо цієї справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів та дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 90%.
7.57.          При цьому колегія суддів врахує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги та з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів, з огляду на принципи господарського судочинства. У той час як повноваження суду касаційної інстанції визначаються з урахуванням меж, встановлених приписами статті 300 ГПК України.

7.58.          У такий спосіб, доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду відхиляються судовою колегією, оскільки висновки судів про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у справі №903/486/22 не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду про те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

7.59.          Крім того, аналіз висновків у справі №910/1199/19 стосовно підстав для зменшення розміру неустойки дозволяє Суду стверджувати, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин у зазначених справах і застосувати у даній справі. При цьому, Верховний Суд у цій справі не надавав висновків, які б певним чином додаткового обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було б вважати правильним.

7.60.          Висновки у наведеній скаржником постанові та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаній  справі скаржник послався, виокремивши їх із контексту судового рішення, не урахувавши викладеної у цьому рішенні правової позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у вказаній справі доказів та встановлених фактичних обставин, а тому означені справи є неподібними за змістовним критерієм.

7.61.          У контексті доводів касаційної скарги колегія суддів звертає увагу на тому, що цитування у касаційній скарзі норм законодавства, наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого аргументування і обґрунтування висновків Верховного Суду саме подібності правовідносин із загальним посиланням, що судом попередньої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, не є доведеним і переконливим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України. Суд також зауважує, що позивач у касаційній скарзі не посилається на конкретні надані ним судам докази, які були залишені поза увагою.

7.62.          З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 не знайшли свого підтвердження.

7.63.          Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №903/486/22.

7.64.          Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у цій частині.

7.65.          Таким чином з огляду на викладене у розділі 7 цієї постанови доводи касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження, та підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

7.66.          Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.67.          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

7.68.          У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
8.1.          Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3.          Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.4.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові зазначеній в розділі 4 цієї постанови, не підтвердилися, не спростовують висновків господарського суду апеляційної інстанції, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, слід залишити без задоволення.

9.          Судові витрати
9.1.          Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 зі справи №903/486/22, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2.          Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у частині підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 зі справи №903/486/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                    І.    Бенедисюк
Суддя                                                                                                    І. Булгакова
Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова