УХВАЛА

02 серпня 2023 року 
м. Київ

cправа №  904/1377/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Дерлі І. І.,
за участю представників сторін:
позивача - Мернова О. О., Пренко А. В. (самопредставництво),
відповідача-1 - Резніченко Л. І. (адвокат),
відповідача-2 - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпровської міської ради
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2023 (судді: Дармін М. О. - головуючий, Антонік С. Г., Березкіна О. В.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2022 (суддя Ліпинський О. В.)
за позовом Дніпровської міської ради
до:           1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс",
2. Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області
про припинення права постійного користування землею, скасування державного акта на право постійного користування землею,
ВСТАНОВИВ:
Дніпровська міська ради (далі -Рада, Позивач) звернулась до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс" (далі - ТОВ "Едельвейс", Відповідач-1) та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру, Відповідач-2), в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:
- припинити право постійного користування та скасувати державну реєстрацію права постійного користування на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:02:392:0052, площею 0,1851 га, яка розташована за адресою: вул. Старокозацька, 10А, за ТОВ "Едельвейс", реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2576599212020, номер запису про право постійного користування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 46580374, із закриттям розділу;
- скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії ДПД №66, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 28.05.1997 за № 000555;
- скасувати запис про реєстрацію вказаного Державного акта на право постійного користування землею.
Позовні вимоги мотивовано тим, що право постійного користування Відповідача-1 на спірну земельну ділянку підлягає припиненню з одночасним скасуванням державної реєстрації такого права, а також, скасуванням державного акта на право постійного користування та запису про його державну реєстрацію у зв`язку з відчуженням ТОВ "Едельвейс" майна, що розташовано на зазначеній земельній ділянці, на користь особи, яка відповідно до вимог статті 92 Земельного кодексу України не може набувати право постійного користування земельними ділянками із земель комунальної власності.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2022 у справі №904/1377/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2023, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Приймаючи наведені судові рішення, суди виходили з того, що за змістом статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 по 20.06.2007 не тягло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відчуження 02.02.2006 нерухомого майна, яке розміщено на земельній ділянці, що була надана Відповідачу-1 в постійне користування, не потягло за собою автоматичного переходу права користування на землю до покупця. На момент виникнення спірних правовідносин стаття 141 Земельного кодексу України не містила положення щодо припинення права користування земельною ділянкою з підстав набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на цій земельній ділянці, у зв`язку із чим, посилання Позивача на положення пункту "е", яким було доповнено частину першу статті 141 Земельного кодексу України (згідно із Законом України № 1702-VI від 05.11.2009), як на підставу для припинення права користування ТОВ "Едельвейс" спірною земельною ділянкою, є помилковим. Визначений статтею 143 Земельного кодексу України перелік правових підстав примусового припинення права на земельну ділянку саме в судовому порядку є вичерпним, і такої підстави як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, не містить. Отже, суди дійшли висновку, що наведені в позові підстави для припинення права постійного користування землею за Відповідачем-1 знаходяться поза межами визначених статтею 143 Земельного кодексу України підстав для припинення такого права в судовому порядку.
У касаційній скарзі Рада просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
У якості підстави для подання вказаної скарги заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 3, 377 Цивільного кодексу України, статей 120, 125 Земельного кодексу України, викладених в постановах від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, від 20.01.2021 у справі №318/1274/18, від 28.08.2019 у справі №911/2867/18, від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 17.05.2023 у справі №904/534/22, у аналогічних правовідносинах.
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Едельвейс" просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 03.07.2023 (у складі колегії суддів: Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., ОСОБА_1.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2023 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2022 у справі № 904/1377/22 та призначено її розгляд у судовому засіданні 02.08.2023.
Згідно з розпорядженням Касаційного господарського суду від 31.07.2023 № 29.2-02/1888 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №904/1377/22 у зв`язку рішенням Вищої ради правосуддя від 25.07.2023 про відставку судді ОСОБА_1.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023 для розгляду справи № 904/1377/22 визначено колегію суддів у складі: Зуєв В. А. - головуючий, Берднік І. С., Міщенко І. С.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі і відзиві на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2022 у справі № 904/1377/22 підлягає закриттю з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Однак, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, у справі № 910/18560/16 розглядалися позовні вимоги про: визнання незаконним та скасування рішення міської ради щодо передачі одному з відповідачів у вказаній справі земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими і прибудованими соціально-побутовими приміщеннями та паркінгом; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачами; визнання відсутнім у одного з відповідачів у наведеній справі права користування земельною ділянкою.
Наведені вимоги були обґрунтовані тим, що рада, приймаючи оскаржуване рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень та передала в оренду одному з відповідачів земельну ділянку, яка відноситься до земель оборони та є державною власністю без зміни її цільового призначення, а також за відсутності відмови землекористувача від права користування спірною земельною ділянкою.
При цьому предметом дослідження Верховного Суду у зазначеній справі було, у тому числі, визначення правового режиму земельної ділянки внаслідок набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами приватної власності на розташовані на ній будівлі, що належали до військового майна, та можливість зміни цільового призначення наданої в оренду земельної ділянки під такими будівлями. А висновок суду касаційної інстанції стосувався не автоматичного припинення права постійного користування, а виникненням у набувача нерухомого майна права на оформлення земельної ділянки, що й зумовлює інший суб`єктний склад у вказаній справі з огляду на зміст прав за захистом яких особа звернулася до суду.
У справі № 904/534/22 розглядалися позовні вимоги про: припинення права постійного користування землею одного з відповідачів у зазначеній справі, яке виникло на підставі державного акта на право постійного користування землею; скасування державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрових номерів з одночасним припиненням усіх речових прав, зареєстрованих щодо таких земельних ділянок; скасування державної реєстрації права постійного користування за одним з відповідачів на спірні земельні ділянки.
Наведені вимоги було обґрунтовано тим, що вказаний державний акт на право постійного користування землею, державна реєстрація земельних ділянок та подальша реєстрація на його підставі права постійного користування земельними ділянками за одним з відповідачів є такими, що порушують інтереси міської територіальної громади та суперечать вимогам чинного законодавства. За твердженням позивача, відповідач не є таким підприємством, яке відповідно до норм статті 92 Земельного кодексу України може набувати право постійного користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності. Також позивач зауважував, що відповідач добровільно уклав договори оренди земельних ділянок та перебував з позивачем в орендних відносинах близько 15 років.
При цьому підставою для скасування Верховним Судом судових рішень господарських судів попередніх інстанцій про відмову в позові та направлення справи на новий розгляд стало те, що місцевий і апеляційний суди залишили поза увагою поведінку учасників спірних правовідносин, зокрема одного з відповідачів, який звертався саме за оформленням договорів оренди спірних земельних ділянок, жодним чином не оскаржував дій позивача, спрямованих на переоформлення юридичних титулів, а також протягом тривалого періоду здійснював землекористування на праві оренди, однак всупереч своїй поведінці в подальшому здійснив за собою державну реєстрацію права постійного користування за собою. Суди попередніх інстанцій також не звернули уваги на доводи скаржника про те, що у процесі оформлення орендних правовідносин мало місце формування нових земельних ділянок як об`єктів цивільних прав з присвоєнням їм коду ДЗК/кадастрового номеру, у деяких випадках із зміною площі цих земельних ділянок та формуванням з однієї земельної ділянки, зазначеної у державному акті, двох або навіть трьох нових земельних ділянок, а отже не встановили як момент формування земельних ділянок стосовно яких було проведену державну реєстрацію, так і наявності у особи права на отримання сформованих земельних ділянок на праві постійного користування.
Тобто судами у наведеній справі встановлено інші істотні обставини, зокрема добровільну відмову особи від права постійного користування у зв`язку з переоформленням земельної ділянки на іншому правовому титулі.
У справі № 911/2867/18 розглядалися позовні вимоги про: визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею; скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації за відповідачем щодо земельних ділянок; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про інше речове право щодо права постійного користування земельними ділянками за відповідачем.
Указані вимоги були обґрунтовані тим, що право постійного користування спірними земельними ділянками припинилось, оскільки рішенням позивача у зазначеній справі (міської ради) визнано таким, що втратив чинність, державний акт на право постійного користування землею та передано відповідачу в оренду строком на п`ять років спірні земельні ділянки, які використовувалися ним на підставі договорів оренди з 21.03.2005 по 23.02.2017.
Разом з тим, як встановлено господарськими судами у цій справі, Дніпропетровською міською радою було видано Колективному підприємству "Едельвейс" Державний акт на право постійного користування землею серія ДПД 66, відповідно до якого землекористувачу надано в постійне користування 0,1851 га землі в межах згідно з планом землекористування. На базі Колективного підприємства "Едельвейс" було створено Акціонерне товариство закритого типу "Едельвейс", з визначенням останнього правонаступником перетвореного колективного підприємства. У подальшому, Акціонерне товариство закритого типу "Едельвейс" змінило організаційно-правову форму на товариство з обмеженою відповідальністю. Водночас, Відповідач-1 не звертався до Ради щодо припинення свого права постійного користування вказаною земельною ділянкою з метою оформленням оренди, відповідні договори не укладалися, а відтак між сторонами не відбулася трансформація спірних правовідносин.
У справі № 390/34/17 розглядалися позовні вимоги про визнання договору оренди землі неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння, мотивовані тим, що позивач у наведеній справі отримав у спадщину після смерті своєї баби земельну ділянку. При цьому його родичка та відповідач у вказаній справі уклали до її смерті договір оренди щодо цієї земельної ділянки на 10 років, який було зареєстровано в районному відділі КРФ ДП "ЦЗДК". На думку позивача, договір оренди зареєстрований незаконно, майже через місяць після смерті баби, і його слід вважати таким, що не пройшов державну реєстрацію, не набув чинності і не є укладеним. Позивач просив визнати цей договір неправомірним, таким, що не набув чинності, і таким, що не був укладений, а також повернути йому земельну ділянку з незаконного володіння.
Отже, правовідносини у зазначеній справі та у справі, яка переглядається, також не є подібними, оскільки вони переважно стосувалися правовідносин у сфері спадкування та юридичного оформлення спадщини, тобто справи відрізняються предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин чи істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень.
У справі № 318/1274/18 розглядалися позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, обґрунтовані тим, що позивач у наведеній справі є власником житлового будинку, право власності на який він набув за договором дарування. Однак, земельна ділянка під будинком все ще рахується у власності за померлою тещею його дружини, з якорю позивач розлучився. Єдиним спадкоємцем після смерті тещі була її дочка, однак остання також померла. Позивач зазначав, що володіє житловим будинком та відкрито користується земельною ділянкою більше 15 років, доглядає за прибудинковою територією, слідкує за її станом. Однак, оскільки він не має правовстановлюючих документів на земельну ділянку, єдиним способом набути право власності на землю можливо лише за рішенням суду.
Таким чином, судові рішення Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, та викладена у них правова позиція, хоча і були прийняті за частково подібного правового регулювання, однак за суттєво інших фактичних обставин, що формують зміст правовідносин у зазначених справах, за іншими доказами, поданими сторонами на їх підтвердження та оціненими судами, тобто вищевказані справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них за змістовним критерієм.
Як зазначалося вище, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Отже, доводи заявника про наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для подання касаційної скарги є необґрунтованими.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після його відкриття не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2022 у справі № 904/1377/22.
Враховуючи закриття провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради, судовий збір, сплачений за її подання, необхідно покласти на заявника.
Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у справі № 904/1377/22 за касаційною скаргою Дніпровської міської ради, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. Зуєв

Судді                                                                                                     І. Берднік

                                                                                                    І. Міщенко