ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року 
м. Київ

cправа №  915/549/16(915/1205/20) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О.В. - головуючого, Огородніка К.М., Погребняка В.Я., 

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т.В.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Південо-західного апеляційного господарського суду (головуючий - Філінюк    І.Г., судді: Аленін О.Ю., Богатир К.В.) від 06.04.2023
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"
до                      1) ОСОБА_1 
2) ОСОБА_2 
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:
1) ОСОБА_3 
2) Державної податкової інспекції у Центральному районі міста Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївської області
3) арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича
про    визнання правочинів недійсними
в межах справи № 915/549/16
про визнання банкрутом фізичної особи -підприємця ОСОБА_1
Учасники справи:
представник позивача - Філатова Н.А., адвокат,
представник відповідача-1 - не з`явився,
представник відповідача-2 - не з`явився,,
представник відповідача-3 - не з`явився,
представник третьої особи-1 - не з`явився,
представник третьої особи-2 - не з`явився,
представник третьої особи-3 - не з`явився.

1.          Короткий зміст вимог
1.1.          19.05.2016 Господарський суд Миколаївської області ухвалив порушити провадження у справі № 915/549/16 про банкрутство фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 (далі - Боржник) в порядку статей 90, 91 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів Боржника тощо.
14.06.2016 Господарський суд Миколаївської області постановив визнати Боржника банкрутом, відкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатора тощо. 
1.2.          23.09.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (далі - Позивач) подало позов про:
-          визнання недійсним договору від 17.12.2014 № 2442 дарування (далі - Договір-1) 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків АДРЕСА_1 (далі - Об`єкт-1); укладеного між Боржником (Відповідач-1) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач-2);
-          скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 8118781 від 17.12.2014, внесеного приватним нотаріусом ММНО Димовим    О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №    18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію за Відповідачем-2 права власності на Об`єкт-1;
-          повернення у власність Відповідача-1 Об`єкта-1 шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі 1 , внесеного 26.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008, про реєстрацію права власності за Відповідачем-1;
-           визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 25.12.2014 № 9069 дарування (далі - Договір-2) нежитлового приміщення № 43 за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 244, 6 кв. м (далі - Об`єкт-2);
-          визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 17.12.2014 № 2443 дарування (далі - Договір-3) цілого житлового будинку АДРЕСА_3 (далі - Об`єкт-3);
-          визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 17.12.2014 № 2445 дарування (далі - Договір-4) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,0639 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0030 (далі - Об`єкт-4);
-          визнання недійсним укладеного між відповідачами договору від 17.12.2014 № 2444 дарування (далі - Договір-5) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,0361 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0031 (далі - Об`єкт-5).
1.3.          Позовні вимоги, враховуючи також аргументи у відповіді на відзиви відповідачів, обґрунтовані підставами для недійсності оспорюваних угод з посиланням на положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі-КУзПБ) та на факт їх фраудаторного характеру, а саме порушенням при вчиненні оспорюваних правочинів прав Позивача як кредитора Боржника на задоволення грошових вимог цій справі, зокрема, за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу об`єктів нерухомого майна Боржника, оскільки він незаконно безоплатно відчужив ці об`єкти за оспорюваними договорами дарування на користь власної дружини (Відповідача-2) в період існування у нього заборгованості перед кредиторами та їм на шкоду - з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань, зокрема, перед Позивачем за договорами кредиту. При цьому Позивач зауважив, що Боржник розірвав шлюб з дружиною (Відповідачем-2) після укладення оспорюваних угод та відчуження власного майна, однак за декілька місяців до того, як він ініціював цю справу про банкрутство. Також Позивач вказав, що він дізнався про факти відчуження Боржником майна за оспорюваними правочинами під час розгляду у справі про банкрутство звітів ліквідатора, в результаті чого було встановлено порушення з боку ліквідатора Безабчук А.В. через допущену ним неповноту дії у ліквідаційній процедурі Боржника щодо виявлення та дослідження обставин відчуження Боржником власного майна та повернення цього майна до складу ліквідаційної маси Боржника. Вимоги про повернення у власність Відповідача-1 Об`єкта-1 мотивовані правом витребувати це майно від Відповідача-2, оскільки Обєкт-2, на дату звернення з вимогами, перебуває у власності Відповідача-2, тоді як інше майно в подальшому було відчужено на користь третіх осіб. 
1.4.          31.03.2021 Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву заперечив аргументи Позивача та заявив про застосування позовної давності з огляду на пропуск Позивачем цього строку при зверненні із вимогами у спірних правовідносинах, який розпочав свій перебіг у листопаді 2016 року, коли кредитор у цій справі - АТ    "Райффайзен банк Аваль" (правонаступником якого за грошовими вимогами до Боржника став Позивач, ухвала від 10.04.2017) порушив в апеляційному суді питання про необхідність звернення до суду у справі про банкрутство про визнання недійсними угод Боржника за правилами статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тоді як подальший продаж банком права вимоги Позивачу (заміна сторони у зобов`язанні) не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. 

2.          Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.1.          21.12.2022 Господарський суд Миколаївської області вирішив відмовити у задоволенні позову.
2.2.          Судове рішення мотивоване відсутністю підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів (договорів) з відчуження об`єктів нерухомого майна та для повернення Відповідачу-1 витребуваного Позивачем Об`єкта № 1, оскільки визначені статтею 42 КУзПБ правила недійсності вчинених боржником угод, що введені в дію з 21.10.2019, не мають зворотної дії, не поширюються на спірні правовідносини через вчинення оспорюваних правочинів у 2014 році. Також суд вказав на відсутність підстав для застосування аналогічних положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки оспорювані угоди укладені у 2014 році, тобто поза межами визначеного в цій статті річного "підозрілого" періоду до порушення у 2016 році провадження у цій справі про банкрутство, протягом якого відповідні угоди боржника можуть бути визнані недійсними. Відсутність загальних підстав для недійсності оспорюваних договорів мотивована судом відсутністю доказів на підтвердження стверджуваної Позивачем фраудаторності - недобросовісності, зокрема, Вілдповідача-1, при укладенні цих угод: а саме відсутністю доказів фактичного невиконання договорів, неспрямованості угод на реальне настання правових наслідків, відсутністю доказів користування Відповідачем-1 майном після його відчуження за оспорюваними договорами. 

3.          Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
3.1.          06.04.2023 Південно-західний апеляційний господарський суд постановив задовольнити апеляційну скаргу Позивача, скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 та прийняти нове рішення: позов задовольнити, визнати недійсними з моменту укладення між відповідачами оспорювані договори дарування, а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 8118781 від 17.12.2014, внесеного приватним нотаріусом ММНО Димовим    О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №    18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію за Відповідачем-2 права власності на Об`єкт-1, повернути у власність Відповідача-1 Об`єкт-1 шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі 1, внесеного 26.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008, про реєстрацію права власності за Відповідачем-1.
3.2.          Судове рішення мотивоване наявністю підстав для визнання недійсними оспорюваних Договорів та для повернення витребуваного об`єкта нерухомого майна з огляду на фраудаторний характер оспорюваних договорів - вчинених Відповідачем-1 всупереч вимогам щодо добросовісної поведінки боржника за зобов`язаннями при розпорядженні власними майновими правами, на шкоду кредиторам, а саме враховуючи відчуження Боржником власного майна безоплатно, на користь пов`язаної особи - дружини, в період існування у грошових зобов`язань перед банком за кредитними угодами, право вимоги за якими набув Позивач.
При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність у спірних правовідносинах спеціальних підстав для недійсності оспорюваних правочинів, що визначені положеннями статтею 42 КУзПБ (непоширення цієї норми на спірні правовідносини через вчинення правочинів до введення в дію вказаної норми), а також, що визначені статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (через вчинення оспорюваних правочинів поза межами визначеного в цій статті річного періоду).
Апеляційний суд також дійшов висновку про непорушення позовної давності при зверненні Позивача з вимогами у цій справі з огляду на те, що ні він, ні банк (як правопопередник Позивача за кредиторськими вимогами до Боржника у цій справі) не є стороною оспорюваних угод, тому ці особи, у тому числі через встановлену судами у справі про банкрутство бездіяльність ліквідатора Боржника щодо виявлення та оцінки обставин відчуження майна Боржника, не могли дізнатись про зміст оспорюваних правочинів до моменту надання ліквідатором Боржника в жовтні 2017 року копій оспорюваних договорів у справі про банкрутство.

4.          Встановлені судами обставини
4.1.          Ухвалою від 30.08.2016 визнано грошові вимоги кредитора - АТ    "Райффайзен Банк Аваль" до Боржника в сумі 15 325 850 грн 25 коп., які виникли внаслідок неналежного виконання умов генерального кредитного договору № 010/01-04/07-754 від 25.12.2007, кредитного договору № 010/01-04/07-755 від 25.12.2007, кредитного договору № 010/01-04/07-756 від 25.12.2007, генерального кредитного договору № 010/01-04/08-318 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-319 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-320 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-321 від 15.05.2008, кредитного договору №    010/01-04/08-322 від 15.05.2008.
Визнана заборгованість у вказаній сумі підтверджується рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2015 у справі №    915/1403/15 та від 29.09.2015 у справі № 915/634/15, а також відповідними розрахунками.
4.2.          Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.04.2017 здійснено заміну кредитора у цій справі з АТ "Райффайзен Банк Аваль" на правонаступника - Позивача.
Ліквідаційна процедура - у цій справі процедура погашення боргів Боржника, наразі триває.
Кредиторські вимоги залишаються непогашеними через відсутність у Боржника майнових активів.
4.3.           20.10.2017 ліквідатор Безабчук А.В. надала до Одеського апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо встановлених цим судом обставин наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про зареєстроване за ОСОБА_1 нерухоме майно з наданням доказів спростування встановлених обставин, та додаткові документи. До письмових пояснень ліквідатор додав:
- копію нотаріально посвідченого договору дарування від 25.12.2014, укладеного між відповідачами, про безоплатну передачу у власність Відповідача-2 Об`єкта -2;
- копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014, укладеного між відповідачами про дарування Відповідачу-1 Об`єкта -1;
- копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014 укладеного між відповідачами про дарування Відповідачу-2 Об`єкта-3;
- копію нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 04.12.2014, укладеного між Відповідачем-1 та ОСОБА_4 , про продаж нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 .
Про дату надання ліквідатором у справі Безабчук А.В. до суду копій договорів з відчуження Відповідчем-1 майна зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 23.10.2017.
4.4.           Ліквідатор встановив, що шлюб між відповідачами було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015 у справі №490/6196/15-ц, частки банкрута у спільному майні не виявлено. У рішенні про розірвання шлюбу зазначено про відсутність майнових претензій подружжя один до одного.
4.5.          В ході розгляду звітів ліквідатор Безабчук А.В. надав суду копії нотаріально посвідчених договорів від 17.12.2014, укладених між відповідачами, про дарування Відповідачу-2 земельних ділянок - Об`єкта -3 та Об`єкта -4.
4.6.          Одеський апеляційний господарський суд у постанові від 26.12.2016 та у постанові 23.10.2017, а також Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 при розгляді зазначеної справи встановив факти неналежного виконання обов`язків ліквідатором Безабчук А.В., через що припинені її повноваження як ліквідатора у справі про банкрутство Боржника.
Зокрема, Одеський апеляційний господарський суд постановою від 23.10.2017 зазначив, що господарський суд надав неправильну оцінку наявним у справі доказам щодо відсутності майнових активів банкрута, не витребував від ліквідатора достатніх та належних доказів, що стосується вжиття ним заходів щодо встановлення дійсних обставин відчуження майнових активів боржника відповідно до вимог закону, за результатами розгляду звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу прийняв передчасне рішення про затвердження звіту ліквідатора та про припинення провадження у справі про банкрутство.
4.7.          Оспорювані договори дарування часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків, житлового будинку, земельної ділянки та нежитлових приміщень, що укладені 17.12.2014 та 25.12.2014 між Відповідачем-1 (боржником) та Відповідачем-2 (його колишньої дружиною), вчинені в період існуючих зобов`язань перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та податковим органом (у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області) 
4.8.          Південно - західний апеляційний господарський суд у постанові від 17.12.2019 у справі № 915/549/16 про банкрутство Боржника встановив, що "...Матеріали даної справи вказують на факти виведення у період, який передував порушенню провадження у справі про банкрутство, значних майнових активів (об`єктів нерухомості) із володіння, розпорядження та користування банкрута - Боржника на користь інших осіб, які перебували з ним на той час у родинних стосунках...".
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09.04.2020 погодився із висновками Південно -- західного апеляційного господарського суду та залишив постанову від 17.12.2019 без змін.
4.9.          Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 у справі № 915/549/16 зазначив, що судами встановлено, що вимоги кредитора ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" виникли на підставі кредитних договорів від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 15.05.2008, від 15.05.2008, 15.05.2008, від 15.05.2008, від 15.05.2008 та підтверджуються рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2015 у справі № 915/1403/15 і від 29.09.2015 у справі №    915/634/15, а також відповідними розрахунками. Відповідно до наданих ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" розрахунків заборгованості, перші значні прострочки погашення заборгованості за кредитами почали відбуватись з жовтня 2014 року.
4.10.          Відповідно до ухвали Господарського суду Миколаївської області від 20.09.2016 загальна сума кредиторських вимог Боржника становить 16    189    340 грн 51 коп., що значно перевищує п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
4.11.          Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження аргументів Боржника про здійснення безоплатного відчуження за оспорюваними договорами об`єктів на користь Відповідача-2, яка тоді ще була у шлюбі з ним, саме з метою поділу майна між подружжям за згодою між собою: не надано письмового договору про поділ майна тощо, у рішенні про розірвання шлюбу зазначено про відсутність майнових претензій подружжя один до одного.
4.12.          Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на 27.08.2020 серед об`єктів нерухомості, що були даровані Боржником Відповідачу-2, останньому належить Обєкт-1. 
Інші об`єкти нерухомого майна, які були предметом оспорюваних договорів дарування, станом на 27.02.2020 належать іншим особам. 

5.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.1.          17.05.2023 Відповідач-1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2023 та залишити в силі рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022.

6.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
6.1.          Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для оскарження постанови апеляційного суду у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, так як цей суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а саме:
6.1.1.          Щодо підстав для недійсності фіктивних правочинів - статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки апеляційний суд не здійснив перевірку того, чи передбачали сторони оспорюваних договорів настання реальних правових наслідків за спірними правочинами та чи продовжував Відповідач-1 фактично володіти та використовувати майно, передане за спірними правочинами, не врахувавши при цьому висновки Верховного Суду та Верховного Суду України, викладені в постановах від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс 16), від 23.08.2017 у справі 3 06/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, щодо застосування наведених норм, відповідно до яких є неправильним застосування цих норм у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки того, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. 
При цьому скаржник наголосив, що апеляційний суд не надав оцінки аргументам Відповідача-1, що він не продовжував володіти або користуватись відчуженим майном, відсутність договору про розподіл майна не свідчить про те, що правочини фіктивні з урахуванням фактичного вибуття майна з володіння та користування Боржника, а про намір розпорядитись належним Відповідачу-1 майном був обізнаний заставний кредитор - на той час ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль", оскільки саме він самостійно вжив всіх належних заходів для зняття обмежень у відповідному розділі Реєстрі речових прав на нерухоме майно з огляду на те, що Відповідач-1 як боржник, сплатив банку обумовлену суму коштів. 
6.1.2.          Щодо позовної давності за правилами статей 256, 257, 261, 262, 267 ЦК    України - апеляційний суд неправильно застосував норми щодо наслідків пропуску позовної давності, неправильно визначивши початок перебігу позовної давності з жовтня 2017 року, тоді як правильним є обчислення позовної давності з листопада 2016 року, коли в апеляційній скарзі кредитор - ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль", вперше зазначив про необхідність вирішення питання щодо звернення з позовом за правилами статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а подальший продаж цим банком Позивачу прав вимоги до Боржника Позивачу не перериває та не змінює порядок обчислення позовної давності у спірних правовідносинах.
При цьому скаржник зауважив, що апеляційний суд всупереч правилам щодо застосування наведених норм про позовну давність, дійшовши висновку про відсутність пропуску цього строку у цій справі, між тим вдався до оцінки поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах.
6.1.3.          Щодо ефективного способу захисту порушеного права - апеляційний суд не врахував відповідні аргументи Відповідача-1 та висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц. 

7.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
7.1.          Згідно з аргументами Позивача та керуючого реалізацією майна Боржника - арбітражного керуючого Пояркова В.О., у відзивах на касаційну скаргу ці особи заперечують аргументи в касаційній скарзі з підстав, що загалом аналогічні мотивам в оскаржуваній постанові апеляційного суду. 

8.          Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо правочину, вчиненого боржником з наміром завдати шкоди кредитору 
8.1.          Предметом спору у цій справі є вчинені Боржником (Відповідачем-1) правочини з безоплатного відчуження власних об`єктів нерухомості (земельних ділянок, житлового будинку, об`єкта незавершеного будівництва і нежитлових приміщень) на користь Відповідача-2 (за договорами дарування), а також відповідні записи щодо зміни власника одного із цих об`єктів (незавершеного будівництва).
8.2.          Правила та підстави недійсності правочинів регламентовані положеннями ЦК    України та Господарського кодексу України (далі - ГК України). Зокрема, статтею 215 ЦК    України встановлені загальні вимоги щодо недійсності правочину, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
8.3.          Водночас, крім наведених в статті 215 ЦК України загальних вимог щодо недійсності правочину, спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 42 КУзПБ, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). 
8.4.          Суд погоджується із висновками судів обох інстанцій про непоширення на спірні правовідносини правил та підстав недійсності правочинів, які визначені спеціальними нормами статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та статті 42 КУзПБ, що, водночас, враховуючи посилання Позивача на підстави для недійсності оспорюваних правочинів у цій справі (пункт 1.3) та приписи статей 203, 215, 216 ЦК    України, не виключає можливості захисту майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК    України, ГК України чи інших законів.
Так, правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів у юридичній науці відомі як фраудаторні.
У наведених висновках Суд звертається до правової позиції, сформульованої Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі №    904/7905/16. 
8.5.          У зв`язку з цим Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
8.6.          При цьому позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
У цьому висновку Суд звертається до правової позиці Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №    369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).
8.7.          Враховуючи викладене та встановлені судами обставини (пункти 4.3 -4.9, 4.11, 4.12) щодо:
-          виникнення у Боржника з жовтня 2014 року значних прострочок погашення заборгованості за кредитами (згідно з укладеними Боржником з ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль" кредитними договорами від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 15.05.2008, від 15.05.2008, 15.05.2008, від 15.05.2008, від 15.05.2008, про стягнення заборгованості за якими ухвалені судові рішення Господарського суду Миколаївської області: від 21.09.2015 у справі № 915/1403/15 і від 29.09.2015 у справі №    915/634/15);
-          безоплатного відчуження Боржником в грудні 2014 року власних об`єктів нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування на користь дружини Боржника до розірвання між ними шлюбу у 2015 році;
-          вчинення оспорюваних правочинів з безоплатного відчуження Боржником власного майна в період існуючих у нього зобов`язань перед ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль" та податковим органом (у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області); 
-          розірвання шлюбу між відповідачами на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015 у справі №490/6196/15-ц, без виявлення цим судом частки Боржника у спільному майні, а також із зазначенням в цьому рішенні про відсутність зустрічних майнових претензій подружжя;
-          встановлення наведених обставин Південно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 17.12.2019 (залишеної без змін постановою Верховного Суду від 09.04.2020) у справі про банкрутство Боржника, при розгляді скарги на дії ліквідатора Боржника - арбітражного керуючого Безабчук А.В., клопотання про усунення цього ліквідатора, заяв про затвердження звіту і ліквідаційного балансу Боржника, закриття провадження у цій по справі, із висновком апеляційного суду щодо встановлених фактів виведення у період, який передував порушенню провадження у цій справі про банкрутство, значних майнових активів (об`єктів нерухомості) із володіння, розпорядження та користування банкрута - Боржника на користь інших осіб, які перебували з ним на той час у родинних стосунках;
-          відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження аргументів Боржника про здійснення безоплатного відчуження об`єктів виключно на користь Відповідача-2 за оспорюваними договорами з метою поділу майна між подружжям за згодою між собою (договору про поділ майна тощо);
-          перебування у власності Відповідача-2 станом на 27.08.2020, лише одного подарованого Боржником об`єкта нерухомості, а саме Обєкта-1; 
Суд погоджується з висновками апеляційного суду в оскаржуваній постанові про фраудаторний характер оспорюваних правочинів з відчуження Відповідачем-1 на користь Відповідача-2 наявних у Боржника об`єктів нерухомого майна, зловживання Відповідачем-1 при цьому належним йому суб`єктивним правом на укладання цих угод та розпорядження власністю не для задоволення легітимних інтересів, а з метою уникнення відповідальності перед банком за кредитними договорами, враховуючи безоплатний характер оспорюваних правочинів, що не мали для Відповідача-1 очевидної легітимної мети при їх вчиненні і були спрямовані на завдання шкоди кредитору, так як призвели до неможливості виконати свої зобов`язання перед кредитором (банком тощо), зокрема, за рахунок цього майна, та до неплатоспроможності Відповідача-1.
А тому Суд погоджується з правомірним рішенням апеляційного суду про визнання недійсними оспорюваних правочинів та повернення у власність Відповідача-1 Об`єкта-1 шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису щодо Відповідача-1 та скасування запису про реєстрацію за Відповідачем-2 права власності на Об`єкт-1. 
Дійшовши цього висновку, Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 6.1.1), наголошуючи при цьому, що у спорах про недійсність правочинів з підстав їх фраудаторності наведені скаржником ознаки (щодо реальності правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; щодо фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича тощо) не є основними кваліфікуючими, а можуть бути додатковими підставами для недійсності правочину, у разі заявлення відповідних аргументів у вимогах про недійсність правочинів. Звідти, наведена скаржником судова практика з висновками Верховного Суду (пункт 6.1.1) не є релевантною щодо спірних правовідносин, оскільки основною та достатньою кваліфікуючою ознакою для віднесення правочину до фраудаторного є недобросовісність поведінки боржника в момент вчинення ним правочину через здійснення Боржником відчуження майна за таким правочином в період існування у нього зобов`язань перед кредитором (кредиторам) з метою ухилення від виконання цих зобов`язань, без можливості кредитора задовольнити свої вимоги за рахунок відчуженого Боржником майна, а відповідно, на шкоду кредитору.
8.8.          Суд також відхиляє аргументи скаржника (пункт 6.1.1) в тій частині, в якій він стверджує про обізнаність ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого у правовідносинах з Боржником став Позивач, та у заставі якого перебувало відчужено майно задля забезпечення виконання відповідних кредитних зобов`язань Боржника), про намір Боржника та про факт вчинення ним оспорюваних правочинів, оскільки, не зважаючи на те, що ці аргументи Відповідач-1 також заявив в суді першої інстанції у відзиві, з огляду на невстановлення судами відповідних обставин з посиланням на докази у справі, а також враховуючи відсутність посилання Боржника (скаржника) на відповідні докази і на стадії касаційного оскарження та ненадання ним доказів на підтвердження цих аргументів (листування з банком, повідомлення від банку, дозвіл на припинення обмежень, обтяжень стосовно відповідного майна тощо), відсутність відповідної інформації, зокрема, у рішеннях про стягнення з Боржника на користь банку заборгованості, пункт 4.1).
8.9.          Крім цього Суд відхиляє аргументи скаржника (пункт 6.1.2) про пропуск Позивачем позовної давності при зверненні з вимогами у цій справі та неправильне обчислення апеляційним судом позовної давності у спірних правовідносинах - не з листопада 2016 року (як вважає скаржник), а з жовтня 2017 року, оскільки ці аргументи спростовуються встановленими судами у справі обставинами (пункт 4.3).
При цьому посилання скаржника на викладені ПАТ    "Райффайзен Банк Аваль" в листопаді 2016 року аргументи щодо необхідності вирішення питання про звернення з позовом у цій справі стосовно майна Боржника за правилами статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не може братись до уваги для визначення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах з огляду на те, що вказаний банк не був стороною оспорюваних договорів, а відповідно про їх зміст (предмет і умови відчуження майна Боржника за цими угодами), без відомостей про що унеможливлюється заявлення вимог про їх недійсність, дізнався з моменту надання копій оспорюваних договорів ліквідатором Безабчук А.В. в жовтні 2017 року (пункт 4.3), що також встановлено постановою апеляційного суду від 23.10.2017, ухваленою у справі про банкрутство (пункт 4.6).     
8.10.          Аргументи скаржника (пункт 6.1.3) щодо неефективного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах Суд відхиляє, не зважаючи на аналогічні аргументи у відзиві на позовну заяву, наведені в суді першій інстанції, оскільки скаржник між тим не зазначає, в чому полягає порушення Позивачем та апеляційним судом положень чинного законодавства щодо заявленого Позивачем способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах, тоді як той спосіб захисту порушеного права, який був застосований Позивачем при зверненні із вимогами у цій справі відповідає змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин та положенням частини другої статті 16 ЦК    України.
8.11.          Отже висновки апеляційного суду про наявність підстав для задоволення вимог Позивача, недійсність оспорюваних договорів дарування майна Боржника, повернення у власність Боржника одного із  відчужених об`єктів -незавершеного будівництва (Об`єкта -1) та про скасування протилежного рішення суду першої інстанції зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи. У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.
8.12.          Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваної постанови апеляційного суду, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.          Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2023 у справі №    915/549/16 (915/1205/20) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                            О.В. Васьковський
Судді                                                                                К.М. Огороднік
                                                                                          В.Я. Погребняк