ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2023 року 
м. Київ
cправа №  916/818/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Іщенко Г. М. (адвокат),
відповідача - Жука Ю. В. (адвокат),
розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від     20.03.2023 (головуючий - Діброва Г. І., судді Колоколов С. І.,     Принцевська Н. М.) у справі
за позовом Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО"
до     Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ"
про     стягнення коштів.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. У травні 2022 року Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" (далі - ПрАТ "УДП", Пароплавство, управитель, позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.07.2022) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" (далі - ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ", Товариство, фрахтувальник, відповідач) про стягнення з відповідача 7 784     209,18 грн заборгованості, 612     400,87 грн пені, 526     634,98 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 60     046,80 грн з посиланням на положення статей 11, 14, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 549, 610, 612, 625, 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 173- 175, 193, 217, 229 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
2. Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Товариством зобов`язання з повної та своєчасної оплати за користування активами (майном) за договором користування активами (майном) від 03.08.2021 № 49/391СЭФ (далі - договір користування від 03.08.2021, договір №     49/391СЭФ), внаслідок чого у фрахтувальника виникла заборгованість у спірній сумі, на яку позивачем нараховано пеню, 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.09.2022 (суддя Рога Н. В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" на користь ПрАТ "УДП" 7     784     209,18 грн заборгованості, 612     400,87 грн пені, 526     634,98 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 60     046,80 грн. У стягненні 1850 грн судових витрат відмовлено.
Рішення аргументоване обґрунтованістю позовних вимог з огляду на ненадання Товариством доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором № 49/391СЭФ. Водночас, задовольнивши вимогу позивача про стягнення 134     749,37 грн судового збору, щодо включення до судових витрат вартості послуг з перекладу на українську мову договору користування від 03.08.2021 (з усіма додатками та доповненнями) в розмірі 1850 грн, суд першої інстанції зазначив, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав до суду належним чином засвідченого перекладу вказаного договору.
4. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2022 скасовано частково. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 7 784     209,18 грн заборгованості за договором користування від 03.08.2021, 612     400,87 грн пені, 526     634,98 грн інфляційних втрат, 3     %     річних у сумі 60     046,80 грн. У решті зазначене рішення залишено без змін.
Постанова мотивована посиланням на положення статей 14- 16, 627- 629, 912, 1044 ЦК України, статей 173- 175 ГК України, статей 203, 204, 212 Кодексу торговельного мореплавства України (далі - КТМ України), частин 1, 3 статті 21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", статей 236, 269, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 13.12.2021 у справі №     916/1252/21, яке набрало законної сили 16.06.2022, визнано недійсним укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - АРМА) та ПрАТ "УДП" договір управління активами (майном) від 29.03.2021 № 29-03-21 (далі - договір управління), тому виходячи зі змісту пункту 10 частини 1 статті 1044 ЦК України договір управління слід вважати припиненим з     29.03.2021 за рішенням суду, що, в свою чергу, свідчить про те, що з моменту укладення договору управління Пароплавство втратило право на користування спірним майном, втратило право управителя на передачу майна в користування, припинилися зобов`язання ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" за договором користування від     03.08.2021, який укладався на підставі договору управління та фактично має похідний характер від останнього, оскільки договір користування від     03.08.2021 може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії первинного договору - договору управління, а отже, договір користування від     03.08.2021 та правовідносини сторін за цим договором припинилися одночасно з припиненням договору управління, тобто в момент укладення первинного договору, що виключає підстави для стягнення з фрахтувальника спірної заборгованості за припиненим договором №     49/391СЭФ.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ПрАТ "УДП" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
6. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права наголошуючи на тому, що: 1) апеляційний суд не врахував висновку щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі №     2-1383/2010 та в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17; 2) суд апеляційної інстанції не врахував як висновків щодо застосування норм статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України, викладених у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 справі № 761/26815/17 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     10.02.2021 у справі № 754/5841/17, так і висновку щодо застосування норми пункту 6 статті 3 ЦК України, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
7. ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові. 
Розгляд справи Верховним Судом 
8. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від     22.05.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "УДП" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 у справі №     916/818/22 та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 20.06.2023.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від     20.06.2023 оголошувалася перерва в судовому засідання розгляд касаційної скарги ПрАТ "УДП" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 у справі №     916/818/22 до 11.07.2023.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
9. 03.08.2021 між ПрАТ "УДП" (управитель) і ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" (фрахтувальник) укладено договір №     49/391СЭФ, за умовами якого управитель передав, а фрахтувальник прийняв у строкове платне користування майно, а саме: судна, визначені в додатку № 2 до договору (бокс     6 договору). 
10. Згідно з додатком № 2 до договору користування від     03.08.2021 предметом вказаного договору є майно, а саме баржі: BS-010, BS-011, BS-012, BS-013, BS-016, BS-019, BS-20, BS-21.
11. Відповідно до боксів 20, 22, 23 частини І договору №     49/391СЭФ сторони домовилися, що термін договору - до 31.12.2025 року. Управитель має право нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму простроченої заборгованості за весь час затримання. Валюта та спосіб оплати визначається Додатком №1 до договору.
12. Статтями 3, 5, 11, 20 частини ІІ договору користування від     03.08.2021 передбачено, що прийняття-передача судна здійснюється відповідно до актів, підписаних уповноваженими представниками сторін із зазначенням технічного стану судна на момент передачі. З дня підписання актів прийняття-передачі судна фрахтувальник приймає всі витрати на його утримання. Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до дати, зазначеної у боксі 20 частини І (тобто до     31.12.2025), а щодо взаєморозрахунків - до повного виконання зобов`язань сторонами. Фрахтувальник оплачує управителю вартість за користування судном за календарний місяць, як вказано в боксі 21 договору, починаючи з дати підписання акта вводу судна в експлуатацію (як зазначено у статті 2 цього договору). Оплата по договору продовжується до дати, коли судно повертається його управителю. Неповна доба рахується пропорційно частині доби. Чинник часу є суттєвим щодо платежів за цим договором. Виплата договірної плати здійснюється валютою та способом, визначеними у боксах 23, 24 частини І договору. Будь-яка затримка в платежах надає право управителю на отримання інтересу згідно бокса 22 частини І договору. У випадку, якщо управитель позбавляється права власності або права управління на судно будь-яким рішенням про реквізицію права користування майном від імені держави або іншим компетентним органом, то, незалежно від дати обов`язкового відчуження в період дії договору, така дата повинна рахуватися датою закінчення строку дії договору.
13. Згідно з пунктами 1.1- 1.3, 1.5 додатку № 1 до договору №     49/391СЭФ плата за користування судами становить 4785,48 грн без врахування ПДВ - 20 %, що еквівалентно 150 Євро без ПДВ згідно офіційного курсу НБУ станом на 03.08.2021 (1€ = 31,9032 грн) за добу (не повні рахуються пропорційно) в період з 03.08.2021 року по 03.08.2023 року включно за кожне судно, передане в користування за цим договором. Управитель виставляє рахунок в національній валюті України з застосуванням офіційного курсу Євро, який визначається згідно передбаченим законодавством України порядком встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют, який публікується на офіційному сайті НБУ www.bank.gov.ua на дату виставлення рахунку. ПДВ нараховується відповідно законодавству України. Управитель виставляє рахунок до 5 числа місяця, який слідує за попереднім (звітним) місяцем користування судном. Плата за користування судном сплачується щомісячно до 10 числа місяця, який слідує за попереднім (звітним) місяцем користування судном.
14. На виконання умов договору користування від     03.08.2021 позивач передав, а відповідач прийняв в користування майно, а саме баржі: BS-019, BS-20, BS-21, BS-011, що підтверджується актом приймання-передачі активів (майна) від 04.08.2021.
Відповідно до акта приймання-передачі активів (майна) від 05.08.2021 управитель передав, а фрахтувальник прийняв в користування майно, а саме баржі: BS-010, BS-012, BS-013, BS-016.
15. Згідно з актом введення в експлуатацію барж BS-010, BS-012, BS-013, BS-016 від 05.08.2021 експлуатація фрахтувальником вказаних барж розпочалася 05.08.2021 року о 07:30.
Відповідно до акта введення в експлуатацію баржі BS-21 від 12.08.2021 експлуатація фрахтувальником вказаної баржі розпочалася 12.08.2021 року о 04:35. 
Відповідно до акта введення в експлуатацію барж BS-019, BS-20 від 13.08.2021 експлуатація фрахтувальником вказаних барж розпочалася 13.08.2021 року о 17:00.
Відповідно до акта введення в експлуатацію баржі BS-011 від 10.08.2021 експлуатація фрахтувальником вказаної баржі розпочалася 10.08.2021 року о 08:40.
16. У період з грудня 2021 року по травень 2022 року ПрАТ "УДП" виставило такі рахунки: 
від 31.12.2021 № 31063/21 на суму 1     380     384 грн 88 коп.; 
від 31.01.2022 № 30065/22 на суму 1 429     788 грн; 
від 28.02.2022 № 30148/22 на суму 1     337     442 грн 64 коп.; 
від 31.03.2022 № 30241/22 на суму 1 454     621 грн 18 коп.; 
від 30.04.2022 № 30442/22 на суму 1     325     674 грн 8 коп.; 
від 31.05.2022 № 30547/22 на суму 1     406     298 грн 40 коп.
Товариство частково оплатило зазначені рахунки, а саме:
17.01.2022 року - 150 000 грн (рахунок від 31.12.2021 № 31063/21);
01.02.2022 - 200 000 грн (рахунок від 31.12.2021 № 31063/21);
03.02.2022 - 200 000 грн (рахунок від 31.12.2021 № 31063/21).
17. 21.02.2022 позивач направив на адресу відповідача претензію № 4М-110, в якій запропонував фрахтувальнику сплатити суму заборгованості у розмірі 260     172,88 грн у добровільному порядку та штрафні санкції станом на 15.02.2022 у розмірі 48     371,01 грн.
Також матеріали справи містять акти виконаних робіт (наданих послуг) за договором користування від 03.08.2021, які підписано лише з боку уповноваженої особи управителя.
18. Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.12.2021 у справі № 916/1252/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від     16.06.2022, визнано недійсним укладений між АРМА та ПрАТ "УДП" договір управління майном (активами) від     29.03.2021 № 29-03-21.
Зазначеними судовими рішеннями встановлено такі фактичні обставини:
1) ухвалою Вищого антикорупційного суду від 12.11.2020 у справі № 991/9005/20 передано в управління АРМА шляхом передачі в управління на підставах, у порядку та на умовах, визначених статтями 1, 8, 19- 24 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" з метою забезпечення збереження його економічної вартості речові докази (майно), а саме: баржі BS-010, BS-011, BS-012, BS-013, BS-014, BS-015, BS-017 (БС-010, БС-011, БС- 012, БС-013, БС-014, БС-015, БС-017), які належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальності "Лоток" (далі - ТОВ "Лоток") та баржі BS-016, BS-018, BS-019, BS-020, BS-021 (БС-016, БС-018, БС-019, БС-020, БС-021), які належать Компанії "Effective Management Service Lnd", та ними користується судновласник в Україні - ТОВ "Лоток"; 
2) відповідно до витягу з протоколу № 43 засідання тендерного комітету АРМА від 11.12.2020 тендерним комітетом оголошено конкурсний відбір управителя вказаними вище активами з подальшим розміщенням відповідного оголошення на офіційному веб-сайті АРМА, встановивши строк подачі документів до 28.12.2020 до 17:00 включно. Відповідне оголошення було розміщене на офіційному веб-сайті АРМА (https://arma.gov.ua/asset_management/view/poshuk-upravitelуa-12-barj); 
3) для участі у вказаному конкурсному відборі до АРМА надійшли відповідні заяви від ТОВ     "Лоток", ПрАТ "УДП", Товариства з обмеженою відповідальності "Юбі Аутсорсинг", Товариства з обмеженою відповідальності "Супьорб Шип Менеджмент" (далі - ТОВ "Супьорб Шип Менеджмент"), Публічного акціонерного товариства "Київський Річковий Порт" (далі - ПАТ     "Київський Річковий Порт") та ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ"; 
4) відповідно до витягу з протоколу №48 засідання тендерного комітету АРМА від 14.01.2021 не допущено ТОВ "Лоток" до участі у конкурсному відборі та вирішено допустити до участі в конкурсі ПрАТ "УДП", ТОВ "Супьорб Шип Менеджмент", ПАТ "Київський Річковий Порт" і ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ". За результатами вказаного конкурсного відбору переможцем конкурсу вирішено обрати ПрАТ "УДП", економічна пропозиція якого є найбільш вигідною; 
5) за результатами проведеної закупівлі на підставі рішення тендерного комітету АРМА від     14.01.2021 про обрання ПрАТ "УДП" переможцем конкурсу з пошуку управителя активами: 12 баржами, які раніше передано в управління АРМА на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 12.11.2020 у справі № 991/9005/20, 29.03.2021 між АРМА та Пароплавством було укладено договір управління.
Позиція Верховного Суду 
19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
20. В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про те, що з моменту укладення договору управління, який за рішенням Господарського суду Одеської області від 13.12.2021 у справі №     916/1252/21 (набрало законної сили 16.06.2022) визнано недійсним, Пароплавство втратило право на користування спірним майном, втратило право управителя на передачу майна в користування та припинилися зобов`язання ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" за договором користування від     03.08.2021, який укладався на підставі договору управління та фактично має похідний характер від останнього, оскільки договір користування від     03.08.2021 може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії первинного договору - договору управління, а отже, договір користування від     03.08.2021 та правовідносини сторін за цим договором припинилися одночасно з припиненням договору управління, тобто в момент укладення первинного договору, що виключає підстави для стягнення з фрахтувальника спірної заборгованості за припиненим договором №     49/391СЭФ.
21. Колегія суддів вважає зазначений висновок суду апеляційної інстанції необґрунтованим та водночас погоджується з твердженням скаржника про неврахування апеляційним судом як висновку щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі №     2-1383/2010, в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, так і висновків щодо застосування норм статей 3, 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України, викладених у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 05.09.2019 у справі №     638/2304/17, від 27.01.2020 справі №     761/26815/17 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     10.02.2021 у справі № 754/5841/17, з огляду на таке.
22. Згідно з частиною 1 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Наведена норма узгоджується з положенням статті 629 ЦК України, якою встановлено обов`язковість виконання договору його сторонами.
23. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
24. Відповідно до частин 1, 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
25. Частиною 1 статтею 1044 ЦК України передбачено, що договір управління майном припиняється у разі: 1) загибелі майна, переданого в управління; 2) припинення договору за заявою однієї із сторін у зв`язку із закінченням його строку; 3) смерті фізичної особи - вигодонабувача або ліквідації юридичної особи - вигодонабувача, якщо інше не встановлено договором; 4) відмови вигодонабувача від одержання вигоди за договором; 5) визнання управителя недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності або смерті; 6) відмови управителя або установника управління від договору управління майном у зв`язку з неможливістю управителя здійснювати управління майном; 7) відмови установника управління від договору з іншої, ніж указана в пункті 6 цієї частини, причини за умови виплати управителеві плати, передбаченої договором; 8) визнання фізичної особи - установника управління банкрутом; 9) повного завершення виконання сторонами договору управління майном; 10)     дострокового припинення управління майном, якщо це передбачено цим договором, або за рішенням суду.
26. Відповідно до частин 1, 3 статті 21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління. Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв`язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління. Дія договору про управління активами припиняється у разі скасування арешту прийнятих в управління активів або їх конфіскації, спеціальної конфіскації, іншого судового рішення про їх стягнення в дохід держави. Ці та інші умови управління активами зазначаються в договорі між Національним агентством та управителем.
27. Таким чином, зазначеними правовими нормами визначено вичерпний перелік підстав припинення договору управління майном, який було укладено з дотриманням чинного законодавства, і серед цих підстав не передбачено можливості дострокового припинення договору управління майном у момент його укладення в зв`язку з визнанням такого договору недійсним за рішенням суду, яке набрало законної сили.
Адже зі змісту положень пункту 10 частини 1 статті 1044 ЦК України та абзацу 2 частини 3 статті     21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" чітко вбачається, що підставою для дострокового припинення управління майном є судові рішення про розірвання договору управління майном, скасування арешту прийнятих в управління активів або їх конфіскацію, спеціальну конфіскацію або інше їх стягнення в дохід держави.
В контексті цього колегія суддів зауважує, що умова статті 20 частини ІІ договору користування від     03.08.2021, яка передбачає можливість позбавлення управителя права власності або права управління на судно будь-яким рішенням про реквізицію права користування майном від імені держави або іншим компетентним органом, та на яку також послався суд апеляційної інстанції на обґрунтування підстав втрати Пароплавством права користування майном з 29.03.2021 та припинення зазначеного договору, цілком узгоджується з нормою абзацу 2 частини 3 статті     21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" як спеціального закону.
Наведеним вище повністю спростовується помилковий висновок апеляційного суду про дострокове припинення договору управління в момент його укладення між АРМА та ПрАТ "УДП" (29.03.2021), оскільки такий висновок ґрунтується на довільному розширеному тлумаченні судом змісту норм пункту 10 частини 1 статті 1044 ЦК України, абзацу 2 частини 3 статті     21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", а також умов статті 20 частини ІІ договору користування від     03.08.2021, наслідком чого стало безпідставне ототожнення судом апеляційної інстанції судового рішення про визнання недійсним договору управління та судових рішень про конфіскацію активів, їх спеціальну конфіскацію або інше стягнення в дохід держави (реквізицію тощо). 
Отже, апеляційний суд фактично ототожнює дострокове припинення договору управління та визнання його недійсним, що не відповідає змісту положень статей 203, 215, 236, 1044 ЦК України, оскільки законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору. І відповідно до  статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від     27.11.2018 у справі №     905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).
28. Верховний Суд зауважує на помилковості висновку апеляційного суду про констатацію судами попередніх інстанцій під час розгляду справи № 916/1252/21 обставин про втрату Пароплавством з 29.03.2021 прав на користування спірним майном і на передачу його в користування Товариству в зв`язку з визнанням договору управління недійсним за рішенням Господарського суду Одеської області від 13.12.2021 у справі №     916/1252/21 (набрало законної сили 16.06.2022), що нібито автоматично призвело до припинення зобов`язань відповідача з оплати послуг за договором користування від     03.08.2021, так як в дійсності судові рішення в справі № 916/1252/21 взагалі не містять зазначених відомостей (щодо втрати управителем з     29.03.2021 прав на користування спірним майном і на передачу його в користування фрахтувальнику), тобто відповідний висновок суду апеляційної інстанцій має характер припущень. 
29. Оскільки в основу оскаржуваної постанови про відмову в стягненні з Товариства  заборгованості покладено висновок суду апеляційної інстанції про одночасне припинення договору управління та договору користування від     03.08.2021 як такого, що укладався на підставі договору управління та фактично має похідний характер від первинного договору, то з урахуванням помилковості попереднього висновку апеляційного суду про дострокове припинення договору управління в момент його укладення (29.03.2021) за рішенням суду відповідно до пункту 10 частини 1 статті 1044 ЦК України (див. пункт 27 цієї постанови), касаційна інстанція також наголошує на правильності висновку суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог управителя про стягнення з фрахтувальника заборгованості за чинним договором користування від     03.08.2021.
Тим більше, що висновок апеляційного суду про одночасне припинення договору управління, укладеного 29.03.2021, та договору користування від     03.08.2021, укладеного в часовому вимірі значно пізніше, вочевидь суперечить фактичним обставинам справи.  
30. Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
31. Відповідно до підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
32. Згідно з частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
33. В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     10.04.2019 у справі № 390/34/17 викладено такий висновок щодо застосування норми пункту     6 статті 3 ЦК України:
"Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".
34. Водночас у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     10.02.2021 у справі № 754/5841/17 сформульовано такий висновок: 
"Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)".
35. Верховний Суд, враховуючи вказані правові висновки, зазначає, що на порушення положень статей 86, 236, 269, 282 ГПК України оскаржувана постанова не містить жодного обґрунтування на спростування встановлених судом першої інстанції обставин реального користування Товариством в спірний період майном (12-ма баржами) за договором №     49/391СЭФ, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі активів (майна) та актами введення в експлуатацію барж, і факту часткової оплати фрахтувальником вартості такого користування.
36. Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за користування майном, що виникла в зв`язку з частковим (неповним) виконанням Товариством зобов`язань за договором користування від 03.08.2021, дійсність якого наразі не спростовано апеляційним судом і така дійсність в силу вимог статті 204 ЦК України презюмується у зв`язку з відсутністю такого, що набрало законної сили, судового рішення про визнання вказаного правочину недійсним.
37. Зокрема, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Господарського суду Одеської області від 22.02.2023 у справі №     916/3122/22, яким задоволено позов ТОВ "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" про визнання недійсним договору користування від     03.08.2021, оскільки з урахуванням вимог частини 2 статті 241 ГПК України станом на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови та на теперішній час не набрало законної сили як таке, що з     12.04.2023 і дотепер є предметом апеляційного перегляду в Південно-західному апеляційному господарському суді.
38. В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     23.01.2019 у справі № 355/385/17, на яку правомірно послався скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження, викладено такий правовий висновок:
"Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)". 
39. В свою чергу, в     постановах Великої Палати Верховного Суду від     23.05.2018 у справі №     916/5073/15 (предмет позову - звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором), від     14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (предмет позову - стягнення заборгованості за договором) сформульовано висновок про те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
40. Водночас у постановах від 05.09.2019 у справі №     638/2304/17, від 27.01.2020 у справі №     761/26815/17 об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
41. Враховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про неспростування судом апеляційної інстанції висновку суду першої інстанції щодо наявності передбачених цивільним законодавством підстав для стягнення з відповідача 7     784     209,18 грн основної заборгованості за договором користування від     03.08.2021, як за правомірним правочином, та нарахованих на цю заборгованість сум пені, інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання Товариством грошового зобов`язання.
42. Разом з тим Верховний Суд не бере до уваги недоречні посилання скаржника на наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки такі посилання зводяться виключно до цитування норм пунктів 1 і 3 частини 3 статті     310 цього Кодексу, тоді як касаційна скарга з урахуванням доповнень до неї, поданих у встановлений строк, взагалі не містить обґрунтування на підтвердження допущення апеляційним судом конкретних процесуальних порушень (відсутність дослідження зібраних у справі доказів, необґрунтоване відхилення клопотань), що є предметом правового регулювання зазначених процесуальних норм.
43. Натомість, враховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм матеріального права (статей 3, 13, 15, 16, 203, 204, 215, 629 ЦК України), Верховний Суд погоджується з доводами скаржника про те, що на порушення положень статей 86, 236, 269, 282 ГПК України суд апеляційної інстанції не спростував висновок суду першої інстанції про доведеність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
44. Наведене свідчить про необхідність скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі законного та обґрунтованого рішення про часткове задоволення позову.
45. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини     2 статті 287 ГПК України, отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки апеляційний суд не врахував як висновку щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №     916/5073/15, від 14.11.2018 у справі №     2-1383/2010, в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, так і висновків щодо застосування норм статей 3, 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України, викладених у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 05.09.2019 у справі №     638/2304/17, від 27.01.2020 справі №     761/26815/17 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від     10.02.2021 у справі №     754/5841/17, як наслідок, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства та дослідженні усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.
46. З огляду на те, що при вирішенні цього спору судом першої інстанції достовірно встановлено, а судом апеляційної інстанції не спростовано факт неналежного виконання Товариством зобов`язання з повної та своєчасної оплати за договором користування від 03.08.2021, який в силу вимог статті 629 ЦК України наразі є обов`язковим для виконання сторонами в зв`язку з відсутністю судового рішення про визнання вказаного договору недійсним, яке би набрало законної сили, то колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувану постанову скасувати, залишивши в силі законне та обґрунтоване рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.
Колегія суддів зауважує, що в разі ймовірного набрання законної сили судовим рішенням, яким договір користування від 03.08.2021 може бути визнано недійсним, заінтересована сторона не позбавлена права ініціювати перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду першої інстанції в цій справі. 
47. З огляду на наведені раніше висновки Верховний Суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
48. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
49. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог.
50. Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
51. Зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів вбачає підстави для задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Розподіл судових витрат
52. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, Верховний Суд, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, передбаченими статтею 129 ГПК України, вбачає підстави для розподілу судових витрат у виді судового збору в сумі     269     498,74 грн, сплаченого позивачем за подання касаційної скарги, шляхом покладання на відповідача обов`язку з відшкодування витрат скаржника, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" задовольнити.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 у справі №     916/818/22 скасувати. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2022 у справі №     916/818/22 залишити в силі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙН-ТРАНСШИПМЕНТ" на користь Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" 269     498 (двісті шістдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) грн 74 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.
Наказ доручити видати Господарському суду Одеської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                      Т. Б. Дроботова 
                                                           
                                                                                                               Н. О. Багай