ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року 
м. Київ
Справа №  910/3063/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Булгакової І. В., Колос І. Б.,
секретар судового засідання - Денисевич А. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Черкаса Дмитра Олексійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 (колегія суддів: Поляков Б. М., Сотніков С. В., Доманська М. Л.) у справі 
за позовом Modern Clinics, Inc. (110 Wall Street, New York, NY, USA 10005) до фізичної особи - підприємця Черкаса Дмитра Олексійовича про стягнення 4 497,85 доларів США,
за участю представників:
позивача - Печенюка Р. В.,
відповідача - Максимова М. І., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів попередніх інстанцій
У лютому 2023 року компанія Modern Clinics, Inc. звернулася до суду з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Черкаса Д.О. 2350 доларів США збитків (упущеної вигоди) та                                       2497,85 доларів США компенсації за розголошення конфіденційної інформації.
Позов мотивовано тим, що між сторонами був укладений договір про надання консультаційних послуг, за умовами якого відповідач зобов`язувався надати послуги зі створення об`єктів права інтелектуальної власності та дотримуватися умов нерозголошення конфіденційної інформації. Згодом сторони уклали угоду щодо припинення надання консультаційних послуг та відмови від претензій, проте, як стверджував позивач, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання нерозголошення конфіденційної інформації.
03.03.2023 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
27.03.2023 позивач звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду.
Ухвалою від 28.03.2023 Господарський суд міста Києва залишив позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Короткий зміст заяви та судових рішень судів попередніх інстанцій 
Фізична особа-підприємець Черкас Д.О. звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про прийняття додаткового рішення, в якій просив поновити строк на її подання та стягнути з позивача на свою користь 15 000 грн витрат на правничу допомогу. У заяві відповідач зазначив про те, що докази обґрунтування існування та розміру витрат на правову допомогу містяться у матеріалах справи.
11.04.2023 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, про відмову в задоволенні цієї заяви.
Ухвалюючи наведені судові рішення, суди попередніх інстанцій зазначили про те, що заява відповідача не містила жодного обґрунтування наявності обставин необґрунтованості дій позивача.
Північний апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові від 27.06.2023 встановив, що ключовим мотивом ухвали Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 є те, що заява фізичної особи-підприємця Черкаса Д.О. не містила доводів необґрунтованих дій позивача, що були ним здійсненні в ході розгляду справи та в чому вони полягали. 
Ключовим аргументом апеляційної скарги було те, що за доводами скаржника необґрунтовані дії позивача полягали у подані до суду завідомо безпідставного та необґрунтованого позову (частина п`ята статті 130 ГПК України).
Мотивуючи оскаржуване рішення апеляційний суд, посилаючись на процесуальний обов`язок сторін у господарському процесі доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, вказав на обов`язок відповідача довести суду, які саме необґрунтовані  дії позивача були здійсненні ним в ході розгляду справи та в чому вони полягали та виснував, що заява відповідача не містила жодного обґрунтування наявності наведених обставин у діях позивача.
При цьому суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що заява про прийняття додаткового рішення у справі підлягає задоволенню, оскільки необґрунтовані дії позивача полягали саме у подані до суду завідомо безпідставного та необґрунтованого позову, вказав, що необґрунтованість дій позивача повинна доводитись відповідачем через встановлені у статті 43 ГПК України критерії зловживання процесуальними правами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
17.07.2023 фізична особа-підприємець Черкас Д.О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про прийняття додаткового рішення.
Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину п`яту статті 130 ГПК України, оскільки вважає, що самим фактом звернення до суду із заявою про залишення позову без розгляду позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а, отже, і необґрунтованість вчинення відповідної процесуальної дії. 
Фізична особа-підприємець Черкас Д.О. вважає помилковими посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 43 ГПК України, в якості визначення критеріїв необґрунтованості дій позивача, оскільки, на його думку, наведена норма права не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.
У касаційній скарзі викладені також міркування скаржника щодо необґрунтованості заявленого позову.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 123 цього ж Кодексу, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
В силу приписів частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема, залишення позову без розгляду.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Як вбачається із матеріалів справи, позов у цій справі був залишений без розгляду на підставі відповідної заяви позивача.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи саме внаслідок необґрунтованих дій позивача. Отже відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність таких витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому з залишенням позову без розгляду.
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що для стягнення компенсації здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач, на виконання встановленого статтею 74 ГПК України процесуального обов`язку мав довести, а суд встановити, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали.
Водночас ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, проте відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17, від 14.03.2023 у справі № 911/1201/22, очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. 
Верховний Суд зазначає, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожним таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача» (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17).
Суд звертає увагу на те, що заявником при зверненні до суду із заявою  про прийняття додаткового рішення щодо  стягнення з позивача на свою користь 15 000 грн витрат на правничу допомогу була саме фізична особа-підприємець Черкас Д.О. 
При цьому судами як першої так і апеляційної інстанцій встановлено, що заява фізичної особи-підприємця Черкаса Д.О. не містила жодних обґрунтувань наявності обставин необґрунтованості дій позивача.
Верховним Судом під час касаційного перегляду судового рішення попередньої інстанції встановлено, що матеріалами справи  № 910/3063/23, зокрема,  за змістом заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення по справі  (том 1, сторінки 153-154) підтверджується відсутність в тексті заяви будь-яких посилань на те, які саме  необґрунтовані  дії  позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали. Зокрема, у вказаній заяві відсутні посилання й на те, що необґрунтованими діями позивача (як в подальшому зазначалося відповідачем в апеляційній скарзі) відповідач вважав саме подання до суду завідомо безпідставного та необґрунтованого позову. 
При цьому із заяви  відповідача про ухвалення додаткового рішення по справі  (том 1, сторінки 153-154) не вбачається, чи здійснено ним при подальшому розгляді справи судом апеляційної інстанції таке посилання в контексті пункту 3 частини другої статті  43 ГПК України, чи  внаслідок будь-яких інших обставин - конкретних дій позивача, які відповідач вважає необґрунтованими.
Відповідач у касаційній скарзі, стверджуючи про необґрунтованість дій компанії Modern Clinics, Inc., посилається на те, що самим лише поданням заяви про залишення позову без розгляду позивач визнав передчасність пред`явлення позову а, отже, і необґрунтованість вчинення відповідної процесуальної дії.
Що ж до вказаних аргументів касаційної скарги відповідача та їх обґрунтування зокрема, тим, що підтвердженням безпідставності поданого позову є безпосередньо зміст позову та позовних вимог, невідповідність їх обставинам справи та доказам, поданим позивачем, Суд вважає за необхідне вказати на те, що залишення судом позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК не вирішує спір по суті, не свідчить про наявність чи відсутність порушених прав позивача, не вирішує питання допустимості та належності доказів у справі та не встановлює процесуальних недоліків поданої заяви. Верховний Суд звертає увагу на те, що за змістом частини першої статті 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі. Сама по собі відмова від позову не створює необґрунтованості дій позивача. 
Відповідно Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відхилення доводів апеляційної скарги відповідача в аспекті того, що необґрунтовані дії позивача полягали саме у подані до суду завідомо безпідставного та необґрунтованого позову.
Водночас згідно з приписами частин третьої та п`ятої статті 130 ГПК України, відповідачу при зверненні до суду належить довести, які саме необґрунтовані дії здійснені позивачем у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії відповідача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується тощо. 
Принцип рівності господарського судочинства (стаття 13 ГПК України) передбачає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина третя статті 13 та частина перша статті 74 ГПК України).
При цьому, як неодноразово зазначалося Верховним Судом, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за   такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Суд касаційної інстанції в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
Зі змісту положень статей 2, 4, 14, 130, 191 ГПК України вбачається, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Тому наведені вище доводи скаржника є безпідставними з огляду на те, що право позивача на подання такої заяви до суду прямо передбачене положеннями ГПК України (пункт 5 частини першої статті 226 цього Кодексу), яке позивач і реалізував, подавши відповідну заяву.
Залишення позову без розгляду за заявою позивача є реалізацією принципу диспозитивності господарського судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Правовий висновок подібного змісту наведений у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 917/3/21, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22.
Враховуючи те, що в цій справі відповідач не довів, а суди попередніх інстанцій не встановили необґрунтованих дій позивача, заснованим на законі є висновок цих судів про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про прийняття додаткового рішення, а тому суд касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України.
Що ж стосується посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про застосування приписів статті 43 та частини п`ятої статті 130 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 15.09.2021 зі справи № 902/136/21, Суд зазначає таке.
Вказану справу Верховний Суд  розглядав виключно в межах доводів та вимог  касаційної скарги відповідача у вказаній справі, зокрема, про те, що апеляційний суд не взяв до уваги його доводи щодо необґрунтованості конкретних дій позивача справі № 902/136/21, який затягував розгляд справи неявкою в судове засідання, а отримавши відзив на позов, зрозумів безпідставність своїх вимог. Отже, у своїх висновках суд касаційної інстанції виходив із оцінки правильності застосування судом приписів статті 43 та частини п`ятої статті 130 ГПК України при наданні оцінки необґрунтованості конкретних дій позивача в конкретній справі. 
Водночас у справі № 910/3063/23 таких обставин судами попередніх інстанцій не встановлено, а ухвала Господарського суду міста Києва від 11.04.2023, яка залишена без змін оскаржуваною постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, мотивована не оцінкою обґрунтованості/необґрунтованості дій позивача судами із застосуванням критеріїв оцінки, а повною відсутністю в заяві відповідача вказівки на такі конкретні дії  (заява фізичної особи-підприємця Черкаса Д.О. не містила жодних обґрунтувань наявності обставин необґрунтованості дій позивача).
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що постанова суду апеляційної інстанції у справі №  910/3063/23 ухвалена без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 902/136/21 не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначеній постанові стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі за змістовним критерієм.
Посилання суду апеляційної інстанції на приписи статті 43 ГПК України в контексті відхилення аргументів апеляційної скарги не призвело до ухвалення цим судом незаконного судового рішення, оскільки, як зазначалося вище, заява відповідача не містила жодних обґрунтувань наявності обставин необґрунтованості дій позивача.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення у цій справі - без змін.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Черкаса Дмитра Олексійовича залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    І. В. Булгакова

Суддя                                                                                                    І. Б. Колос