УХВАЛА
11 серпня 2023 року 
м. Київ
cправа №  910/15232/20 (910/18162/21) 
Суддя Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                                                                 Огороднік К.М.

перевіривши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

на рішення Господарського суду міста Києва  від 29.03.2023
та на постанову  Північного  апеляційного господарського суду від 28.06.2023  

у справі  №910/15232/20 (910/18162/21)
за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" 
2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Канделла" 
про визнання недійсним договору поруки №20/02-2017-4 від 13.03.2017
в межах справи №910/15232/20
За заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" 
про банкрутство 

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 позов задоволено повністю. Визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 1135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 1135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023   апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» залишити без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) залишено без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" з доданими до неї матеріалами (надіслана 25.07.2023, що підтверджується конвертом Укрпошта) на рішення Господарського суду міста Києва  від 29.03.2023 та на постанову  Північного  апеляційного господарського суду від 28.06.2023 у справі №910/15232/20 (910/18162/21), в якій просить суд  поновити строк на касаційне оскарження; скасувати оскаржувані судові рішення; ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"  відмовити в повному обсязі.

Перевіривши касаційну скаргу, суддя-доповідач вважає за необхідне залишити її без руху з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у Законі України "Про судовий збір".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 року  становить 2  270 грн.

Згідно з підпунктом 10 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство ставка судового збору становила 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду, касаційних скарг у справі про банкрутство становить 200 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Звертаючись до суду касаційної інстанції, скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення повністю.

Таким чином, за подання до Верховного Суду касаційної скарги скаржник мав сплатити судовий збір в сумі  9  080  грн. (2270 x2 х 200%).

Проте скаржником сплачено 4 520 грн. судового збору за подання касаційної скарги, що менше ніж це встановлено законом. Сума судового збору, яку необхідно доплатити заявнику, складає  4 560   грн.

Крім того, статтею 290 ГПК України передбачені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4)   якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3  статті 311 ГПК України  передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пункту 3 частини другої  статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а у випадку оскарження на підставі 4 частини другої  статті 287 ГПК України  зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої  статті 310 ГПК України.

Якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи,  або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, або інші порушення норм процесуального права передбачені частиною першою  статті 310 ГПК України, то в цьому разі у касаційній скарзі має вказати пункт 4 частини другої  статті 287 ГПК України  та має бути конкретно зазначено, з вказівкою на частину першу або/та третю  статті 310 ГПК України.

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених)  статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, або наявність пунктів 3, 4 частини другої  статті 287 ГПК України.
При цьому правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.
Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги, оскільки вказане свідчитиме про порушення судом принципу змагальності сторін.
Так, в обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на те, що  рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. Крім того, суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постановах Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №904/624/19, від 02.12.2020 у справі №910/6179/17. 
Скаржник у касаційній скарзі хоча і зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, проте не вказує підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга відповідно до пунктів частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга має містити мотиви взаємозв`язку між ухваленням незаконного судового рішення та підставою для касаційного оскарження судових рішень, передбаченою статтею 287 цього Кодексу з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до ч. 2 статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 

З огляду на викладене, касаційна скарга подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі  ч. 2 статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 288, 290, 291, 292 ГПК України,  Верховний Суд,   - 

У Х В А Л И В:
1.Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення Господарського суду міста Києва  від 29.03.2023 та на постанову  Північного  апеляційного господарського суду від 28.06.2023  у справі №910/15232/20 (910/18162/21) - залишити без руху.

2.Надати Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Інгосстрах" строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 560 грн. і надати Суду відповідні докази здійснення такої оплати; виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України та зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

3.Роз`яснити скаржнику у справі, що невиконання вимог цієї ухвали є підставою для повернення касаційної скарги. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя Касаційного господарського суду 
у складі Верховного Суду                                                                     Огороднік К.М.