УХВАЛА

06 вересня 2023 року 
м. Київ

cправа №  904/1273/23 
Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.
за участю представниці Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Райагрохім" Кошарної С.С.

за розглядом у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Райагрохім"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2023

у справі № 904/1273/23
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" 
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Райагрохім" 
про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (далі - ТОВ "Суффле Агро Україна", ініціюючий кредитор) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Райагрохім" (далі СТОВ "Райагрохім", боржник).
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2023 у справі № 904/1273/23, серед іншого, заяву ТОВ "Суффле Агро Україна" про відкриття провадження у справі про банкрутство СТОВ "Райагрохім" прийнято до розгляду в підготовчому засіданні, яке призначено на 23.03.2023 о 11:00 год; зобов`язано заявника надати у засідання для огляду оригінали документів, копії яких приєднано до поданої ним заяви, а також первинну документацію на підтвердження виконання умов Договору поставки №130038246 від 02.02.2021, необхідні для вирішення питання про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Ухвалою підготовчого засідання від 23.03.2023 Господарський суд Дніпропетровської області залишив без розгляду заяву ТОВ "Суффле Агро Україна" про відкриття провадження у справі про банкрутство СТОВ "Райагрохім".
Ухвала суду першої інстанції від 23.03.2023 мотивована тим, що представник ініціюючого кредитора, будучи обізнаним про час та місце судового засідання, у підготовче засідання не з`явився, поважних причин неявки суду не вказав, клопотання про розгляд справи без його участі не надав, оригіналів доказів, які суд просив надати для огляду у судовому засіданні (необхідних для виконання судом визначеного статтею 39 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) обов`язку щодо перевірки обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство) не надав. 
Вказані обставини стали підставою для залишення судом заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство без розгляду на підставі вимог частини четвертої статті 202, пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та з урахуванням положень статтей 35, 39 КУзПБ.
Не погодившись з вказаною ухвалою ТОВ "Суффле Агро Україна" оскаржило її в апеляційному порядку.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належне повідомлення ініціюючого кредитора про дату та час розгляду справи, направивши ухвалу суду на відповідну електронну адресу, що не є офіційною електронною адресою ТОВ "Суффле Агро Україна" чи її представника. Стверджував, що адреса електронної пошти була зазначена в його заяві не як офіційна електронна адреса, а як адреса для листування з одним iз представників ініціюючого кредитора.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2023 апеляційну скаргу ТОВ "Суффле Агро Україна" задоволено; ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2023 у справі №904/1273/23 скасовано; справу направлено до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції, серед іншого, мотивована таким:
- здійснене судом повідомлення про дату, час і місце судового засідання слід вважати належним, якщо при цьому були дотримані вимоги ст. ст. 121, 122, 242 ГПК України. Направлення судом на електронну адресу кредитора, зазначену ним в заяві, не можна вважати, що суд повідомив останнього в порядку п.37 гл.2 розд. ІІІ Положення про ЄСІТС, оскільки вказана ухвала суду першої інстанції не була надіслана засобами підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС);
- у випадку неявки кредитора у підготовче засідання та ненадання витребуваних судом документів, необхідних для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі про банкрутство, господарський суд не був позбавлений можливості відкласти підготовче засідання в межах строків, встановлених частиною другою статті 35 КУзПБ;
- залишення заяви ТОВ "Суффле Агро Україна" про відкриття провадження у справі про банкрутство СТОВ "Райагрохім" без розгляду з підстав не забезпечення явки представника у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, не відповідає приписам статті 34, частини першої статті 39 КУзПБ, норми якого мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів. Крім того, таке процесуальне рішення, як залишення заяви без розгляду за результатами розгляду заяви про відкриття провадження у справі у підготовчому засіданні, не передбачене частиною п`ятою статті 39 КУзПБ.
Не погодившись з постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2023 у цій справі СТОВ "Райагрохім" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2023.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження боржник вказує на застосування  судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, а саме:
- норм частин п`ятої, сьомої статті 6, частини п`ятої статті 242 ГГІК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.04.2023 у справі № 920/367/17 та від 28.04.2023 по справі № 904/272/22;
- положень частини п`ятої статті 39 КУзПБ без урахування висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду щодо визначення умов для залишення позову без розгляду у випадку неявки позивача в судове засідання, викладених у постановах від 18.11.2022 у справі № 905/458/21, від 05.06.2020 у справі №    910/16978/19, від 17.03.2023 у справі № 910/17906/21.
Ухвалою Верховного Суду від 08.08.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою СТОВ "Райагрохім" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2023 у справі № 904/1273/23; ухвалено здійснити розгляд касаційної скарги в судовому засіданні 06.09.2023 о 11:45 год.
Ухвалою Верховного Суду від 04.09.2023 задоволено клопотання СТОВ "Райагрохім" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні 06.09.2023 взяла участь у режимі відеоконференції представниця СТОВ "Райагрохім", яка надала пояснення у справі та зауважила про обґрунтованість доводів та вимог касаційної скарги боржника.
Розглянувши у судовому засіданні матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Предметом судового розгляду є заява ініціюючого кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, що була залишена ухвалою суду першої інстанції без розгляду в порядку частини четвертої статті 202, пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України. 
Об`єктом касаційного оскарження є постанова апеляційного господарського суду, якою зазначену ухвалу суду першої інстанції було скасовано з направленням справи до вказаного суду для розгляду. 
Відтак необхідним є перевірка касаційним судом правильності застосування судами попередніх інстанцій, окрім інших (статей 35, 39 КУзПБ), також положень частини четвертої статті 202, пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України.
Зі змісту ухвали суду першої інстанції від 23.03.2023 вбачається, що підставою для висновку про обізнаність представника ініціюючого кредитора про час та місце підготовчого судового засідання було встановлення обставин направлення вказаному представнику копії ухвали суду від 15.03.2023 про призначення відповідного засідання на електронну адресу, яка містилася в заяві кредитора та доданих до неї матеріалах.
В апеляційній скарзі, як зазначено вище, представник ініціюючого кредитора спростовував наведені висновки суду першої інстанції про належне повідомлення заявника про дату та час розгляду справи з підстав того, що відповідна електронна адреса, на яку судом було направлено ухвалу, хоч і зазначена самим заявником, однак не є офіційною електронною адресою ТОВ "Суффле Агро Україна" чи її представника. 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, встановивши відсутність у матеріалах справи доказів направлення ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2023 учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення, дійшов висновку про те, що направлення судом на електронну адресу кредитора, зазначену ним у заяві, не можна вважати належним повідомленням, оскільки вказана ухвала суду першої інстанції не була надіслана засобами підсистем ЄСІТС.
З наведеного Верховний Суд зазначає, що спірним є питання визначення належного способу повідомлення учасників справи про дату та час розгляду справи (вручення судового рішення), тобто застосування положень статті 242 ГПК України.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. 
Отже, процесуальним законом визначено два способи вручення судового рішення, а саме: (1) у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом направлення такого рішення в електронній формі у визначеному законом порядку та (2) шляхом направлення копії судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Разом з тим, при підготовці до розгляду цієї справи по суті, колегією суддів  встановлено наявність різного підходу колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах положень статті 242 ГПК України у питанні визначення належного способу повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.
Так, Верховним Судом у постановах від 29.06.2022 у справі № 906/184/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14088/21, від 29.11.2022 у справі № 916/1716/20, від 27.03.2023 у справі №910/16794/19 викладено висновок, що чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про дату, час та місце судового засідання - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.
У постановах від 07.09.2022 у справі № 911/2130/21, від 19.12.2022 у справі №922/647/22, від 22.12.2022 у справі № 922/40/22, від 21.02.2023 у справі №8/107, від 22.03.2023 у справі № 1313/665/2012 Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини шостої статті 242 ГПК України отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на неофіційну електронну адресу не вважається днем вручення судового рішення.
Наведені правові висновки Верховного Суду були враховані судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови у цій справі.
Такої ж позиції про те, що надсилання судового рішення (ухвали) на неофіційну електронну адресу є неналежним повідомленням позивача про дату, час та місце підготовчого засідання, дотримується Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 904/5087/22 (колегія суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду), копія якої (постанови) додана ініціюючим кредитором у доповненнях до відзиву на касаційну скаргу у цій справі. 
Разом з тим, у наведеній у касаційній скарзі постанові від 20.04.2023 у справі № 920/367/17 Верховний Суд (колегія суддів судової палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду) підтримав правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 22.11.2022 у справі №29/5005/6325/2011, згідно якої:
- застосовуючи процесуальний закон і формуючи відповідну практику, видається важливим враховувати реальні обставини, в яких працюють суди, і тлумачити його у світлі забезпечення гарантій на доступ до суду та його безперервної роботи. Лише такий підхід забезпечить практичну відповідь на реальні проблеми та виклики сучасності;
- надсилання рішення рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про ухвалене судом рішення. Через відсутність фінансування суди не надсилають судові рішення рекомендованими листами, а повідомляють учасника про ухвалення рішень і можливість їх отримання альтернативними засобами комунікації - телефоном, електронною поштою, месенджерами;
- такі дії, хоч і не передбачені процесуальним законом, але мають ту ж саму мету - проінформувати учасника справи. Отже, правова мета досягається, але в інший спосіб, який не передбачений законом;
- ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове рішення. Якщо особа знає або не може не знати про судове рішення, саме лише ненадсилання їй тексту рішення рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто;
- для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації. Однак їх не передбачено для вручення судових рішень. Водночас, як вручення повісток, так і вручення судових рішень є гарантіями забезпечення одного й того самого права - права на справедливий суд, елементом якого є право знати про суд (як про процес - засідання, так і про результат - рішення);
- якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них;
- з огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно та добросовісно. Тому слід виходити з "презумпції обізнаності": особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію;
- суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести "ризик незнання" учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.
Наведене свідчить про те, що питання застосування статті 242 ГПК України щодо визначення належного способу вручення судового рішення, не має єдиної правозастосовчої практики Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що надання переваги одній із вищевказаних правових позицій Верховного Суду під час розгляду цієї справи матиме фактичним наслідком відступ від іншої позиції. 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.
Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (пункт 6 частини другої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Ураховуючи наведені мотиви, існує необхідність в уточненні єдиної правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у тому числі можливо шляхом уточнення вищенаведених висновків щодо застосування статті 242 ГПК України у виняткових умовах - під час дії воєнного стану, що, серед іншого, спричинило недостатність фінансування судів та неможливість, у зв`язку з цим, забезпечення ними одного із визначених законом способів вручення судових рішень шляхом їх направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частиною другою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.
Відповідно до частини першої статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
З урахуванням вищезазначеного та з метою формування сталої судової практики у питанні застосування статті 242 ГПК України щодо визначення належного способу вручення судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне з власної ініціативи передати справу № 904/1273/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Справу № 904/1273/23 за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Райагрохім" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2023 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючийсуддя                                                                                К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С.В. Жуков 
                                                                                                    В.Г. Пєсков